SOSFS 1997:15
Socialstyrelsens allmänna råd om tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga
![](/sosfs/1997:15/sid1.png)
författningssamling
Socialstyrelsens
Tillämpningen av lagen (1990:52) med
särskilda bestämmelser om vård av unga
SOSFS 1997:15 (S)
Allmänna råd
![](/sosfs/1997:15/sid2.png)
SOSFS kan beställas från Socialstyrelsens kundtjänst, 120 88 Stockholm,
fax 08-779 96 67, e-post socialstyrelsen@strd.se
ISSN 0346-6019 Artikelnr 1997-10-15
Tryck: Grafikerna Livréna i Kungälv AB, Kungälv 2007
I Socialstyrelsens författningssamling (SOSFS) publiceras verkets före-
skrifter och allmänna råd.
• Föreskrifter är bindande regler.
• Allmänna råd innehåller rekommendationer om hur en författning kan
eller bör tillämpas och utesluter inte andra sätt att uppnå de mål som avses
i författningen.
Socialstyrelsen ger årligen ut en förteckning över gällande föreskrifter
och allmänna råd.
![](/sosfs/1997:15/sid3.png)
SOSFS
1997:15 (S)
Utkom från trycket
den 11 augusti 1997
Socialstyrelsens författningssamling
Ansvarig utgivare: Chefsjurist Kristina Widgren
Socialstyrelsens allmänna råd
om tillämpningen av lagen ( 1990:52 ) med särskilda
bestämmelser om vård av unga;
beslutade den 7 maj 1997.
3
Innehåll
Inledning
............................................................................................... 9
Förarbeten ........................................................................................ 10
1 Varför en tvångslagstiftning?
...................................................... 11
Lagens syfte ..................................................................................... 11
Förutsättningar för tillämpningen av LVU ...................................... 11
Barns behov ..................................................................................... 12
Barns rätt att få sina behov tillgodosedda ....................................... 12
2 Samtycke till behövlig vård
......................................................... 13
Vem skall samtycka till behövlig vård enligt socialtjänstlagen? ..... 13
Den unges eget samtycke ................................................................. 14
Ungdomar som fyllt 18 år ................................................................ 15
Ungdomar som gift sig ..................................................................... 15
Vårdnadshavaren samtycker till frivillig vård – den unge sam-
tycker inte ......................................................................................... 15
Kan alla lämna ett giltigt samtycke? ............................................... 15
Samtycke kan återkallas .................................................................. 15
Vård med stöd av LVU trots samtycke till frivillig vård ................. 16
Samtyckets utformning .................................................................... 18
3 Påtaglig risk att den unges hälsa eller utveckling skadas
....... 21
Rättsfall ........................................................................................... 22
4 Förutsättningarna för vård – miljöfallen
...................................... 23
![](/sosfs/1997:15/sid4.png)
4
SOSFS
1997:15
Förutsättningar för ingripande ....................................................... 23
Åldersgränser vid beredande av vård med stöd av 2 § LVU .......... 23
I hemmet ......................................................................................... 24
Misshandel ...................................................................................... 25
Fysisk misshandel ........................................................................... 25
Brottsbalkens regler om misshandel ............................................... 26
Nämndens bedömning av misshandel ............................................ 26
Psykisk misshandel .......................................................................... 27
Otillbörligt utnyttjande .................................................................... 27
Brister i omsorgen ........................................................................... 28
Annat förhållande i hemmet ........................................................... 30
När föräldrarna har för avsikt att placera barnet utomlands .......... 30
Barn som inte vistas i Sverige ......................................................... 31
5 Förutsättningar för vård – beteendefallen
................................. 32
Förutsättningar för ingripande ........................................................ 32
Åldersgränser vid beredande av vård med stöd av 3 § LVU ........... 32
Pågående vård med stöd av 2 § LVU ............................................... 32
Vård med stöd av LVU lämpligare än annan vård .......................... 33
Missbruk av beroendeframkallande medel ..................................... 33
Brottslig verksamhet ....................................................................... 34
Annat socialt nedbrytande beteende .............................................. 34
Psykiskt störda ungdomar ................................................................ 35
Unga lagöverträdare ......................................................................... 35
6 Ansökan om vård
.......................................................................... 37
Ansökan ........................................................................................... 37
Utredning ......................................................................................... 37
Vårdplan – den behövliga vården .................................................... 38
Läkarintyg ........................................................................................ 39
Läkarundersökning med anledning av misstanke
om brott mot barnet .......................................................................... 42
7 Omedelbart omhändertagande
.................................................... 43
Förutsättningar för ingripande ........................................................ 43
Omedelbart omhändertagande under pågående vård ..................... 46
Omedelbart omhändertagande när rätten fattat beslut om vård ..... 46
Omedelbart omhändertagande vid häktning .................................. 46
Nämndens befogenheter under tiden för det omedelbara
omhändertagandet ............................................................................ 47
![](/sosfs/1997:15/sid5.png)
5
SOSFS
1997:15
Förutsättningar för inställelse av ett barn för polisförhör utan
vårdnadshavarens samtycke ............................................................ 47
Behörig nämnd ................................................................................ 48
Beslutanderätt vid omedelbart omhändertagande .......................... 48
”Villkorat” beslut ............................................................................. 49
Muntligt beslut om omedelbart omhändertagande .......................... 49
Anmälan av beslut vid socialnämndens sammanträde ................... 49
Underställning av beslut om omedelbart omhändertagande ........... 50
Rättens prövning .............................................................................. 50
Beslutet underställs inte i laga tid .................................................... 51
Ansökningstid för vård .................................................................... 51
Beräkning av tid ............................................................................... 51
Förlängning av utredningstiden ....................................................... 51
Nytt beslut får inte fattas på samma grund ..................................... 52
Ansökan om vård har inte inkommit inom föreskriven tid ............. 53
När rätten avgjort frågan om vård med stöd av LVU ...................... 53
Skäl för omhändertagandet har upphört .......................................... 53
Frivillig placering med stöd av socialtjänstlagen ........................... 54
Underrättelse om upphörande av omedelbart omhändertagande ... 54
Beslutanderätt vid upphörande av ett omedelbart
omhändertagande ............................................................................ 54
Verkställighet av ett omedelbart omhändertagande ....................... 54
Inhibition och omedelbart omhändertagande .................................. 55
8 Vård med stöd av LVU
................................................................ 56
Nämndens vårdansvar ...................................................................... 57
Pass ................................................................................................... 57
Vårdkostnader .................................................................................. 58
Ersättning till familjehem ................................................................ 58
Att skydda barnets tillgångar ........................................................... 58
9 Placeringsfrågor
............................................................................. 59
Principer för placering av barn ........................................................ 59
Val av placering ............................................................................... 59
Närhetsprincipen .............................................................................. 59
Syskonplacering .............................................................................. 60
Placeringsalternativ ........................................................................ 60
Placering i familjehem .................................................................... 60
Placering i hem för vård eller boende .............................................. 61
Vård i det egna hemmet ................................................................... 62
![](/sosfs/1997:15/sid6.png)
6
SOSFS
1997:15
Alternativa placeringar .................................................................... 63
När är vården inledd? ...................................................................... 64
Beslut om placering ........................................................................ 64
Överklagande av placeringsbeslut ................................................... 65
10 Övervägande och omprövning av vård med stöd av LVU
..... 66
Barnets uppfattning ........................................................................ 66
Övervägande av vården .................................................................. 66
Omprövning av vården .................................................................... 67
11 Umgänge
......................................................................................... 70
Planering av umgänge ...................................................................... 71
Begränsningar i umgänget ............................................................... 71
Vem kan hindras att träffa den unge? .............................................. 72
Lagen om besöksinskränkning vid viss tvångsvård ....................... 72
Inskränkning av umgänge på barnpsykiatrisk klinik ..................... 73
Begränsning av telefon- och/eller brevkontakt ................................ 73
Umgängesinskränkning i form av förbud för förälder
att tala med det placerade barnet på eget språk ....................................... 74
Beslutanderätt, verkställighet och överväganden
vid inskränkning av umgänge ......................................................... 74
Överklagande av umgängesbegränsningar m.m. ............................ 75
12 Hemlig vistelseort
......................................................................... 76
Förutsättningar för hemlighållande av vistelseort .......................... 76
Beslut om hemlig vistelseort ............................................................ 76
Beslutanderätt, verkställighet och överväganden
vid hemlighållande av vistelseort .................................................... 77
Överklagande av hemlighållande av vistelseort .............................. 78
Begäran att få ut uppgift om underårigs vistelseort ........................ 78
13 Vårdens upphörande
..................................................................... 79
Vården upphör på grund av den unges ålder ................................... 79
Upphörande av vården på grund av att vård inte längre
behövs – miljöfallen ......................................................................... 79
Upphörande av vården på grund av att vård inte längre
behövs – beteendefallen ................................................................... 81
Den unges hemflyttning ................................................................... 81
Kontakt med familjehemmet efter vårdens upphörande ................. 82
Vården kan fortsätta i frivillig form ................................................ 82
Överflyttning av vårdnaden ............................................................. 83
Upphörande av vård med stöd av LVU vid annan tvångsvård ........ 83
![](/sosfs/1997:15/sid7.png)
7
SOSFS
1997:15
LVU och utlänningslagstiftningen .................................................. 85
Upphörande av vård med stöd av LVU då den unge avvikit
och inte kan återfinnas ..................................................................... 85
Föräldrar som avviker med placerade barn till utlandet ................. 85
Beslutanderätt och verkställighet vid upphörande av vård ............. 85
Upphörande av vård och flyttningsförbud ...................................... 86
14 Flyttningsförbud
............................................................................ 87
Behörig kommun vid beslut om flyttningsförbud ........................... 87
Förutsättning för flyttningsförbud ................................................... 87
Behov av flyttningsförbud .............................................................. 88
Den unges egen vilja ........................................................................ 89
Bristande umgänge under vårdtiden ................................................ 89
Flyttningsförbudets längd ................................................................ 89
Förlängning av ett tidsbegränsat flyttningsförbud ......................... 90
Nytt beslut om flyttningsförbud när domstol upphävt ett tidigare ... 90
Flyttningsförbud endast vid placering i familjehem ...................... 90
Socialnämndens befogenheter under flyttningsförbud .................. 90
Umgänge under flyttningsförbud ..................................................... 91
Samordning mellan bestämmelsen om flyttningsförbud
och verkställighet av vårdnad .......................................................... 91
Handläggningsfrågor vid flyttningsförbud ...................................... 91
Tillfälligt flyttningsförbud .............................................................. 92
Överklagande av flyttningsförbud .................................................. 94
Överklagande av tillfälligt flyttningsförbud .................................. 94
Överklagande av umgängesbegränsning vid flyttningsförbud ...... 94
Inhibition ......................................................................................... 94
Offentligt biträde vid flyttningsförbud ............................................ 95
15 Polishandräckning
........................................................................ 96
När kan polishandräckning begäras? .............................................. 96
JO:s kommentarer om polishandräckning ...................................... 97
Innehåll i handräckningsbegäran ................................................... 99
Verkställighet av handräckningen .................................................. 99
Beslutanderätt vid begäran om polishandräckning ....................... 100
Överklagande av beslut om polishandräckning ............................ 100
Utlämning för vård mellan nordiska länder .................................. 101
16 Förebyggande insatser – mellantvång
...................................... 102
Förutsättningar för beslut om förebyggande insatser .................... 102
De förebyggande insatserna .......................................................... 102
![](/sosfs/1997:15/sid8.png)
8
SOSFS
1997:15
Kriterier för beslut ......................................................................... 103
Urinprov ......................................................................................... 104
Behandlingsplan ............................................................................. 104
Upphörande av förebyggande insatser .......................................... 105
Omprövning av de förebyggande insatserna ................................. 105
Beslutanderätt vid förebyggande insatser ..................................... 105
Verkställighet och överklagande av beslut om förebyggande
insatser ........................................................................................... 105
Offentligt biträde vid förebyggande insatser ................................. 106
17 Offentligt biträde och ställföreträdare
..................................... 107
Mål/ärenden i vilka rättshjälp genom offentligt biträde kan
förordnas ........................................................................................ 107
Rätt till offentligt biträde ............................................................... 107
Det offentliga biträdets/ställföreträdarens uppgifter ..................... 108
Ansökan om offentligt biträde ....................................................... 109
Biträdets rätt att närvara vid nämndens sammanträde ................. 110
18 Beslutanderätt och delegering
................................................... 111
Delegering till avdelning ............................................................... 111
Kompletterande beslutanderätt ...................................................... 112
Övriga beslut .................................................................................. 112
Beslut som går att delegera till tjänsteman .................................... 112
19 Överklagande och verkställighet
.............................................. 113
Beslut enligt LVU som går att överklaga ...................................... 113
Andra beslut ................................................................................... 113
Beslut i länsrätt och kammarrätt ................................................... 113
Vem kan överklaga? ....................................................................... 114
Den unge ........................................................................................ 114
Vårdnadshavaren ........................................................................... 115
Förälder som inte är vårdnadshavare ............................................. 115
Socialnämnden ............................................................................... 115
Verkställighet av beslut .................................................................. 115
Inhibition ........................................................................................ 116
20 Överflyttning av vårdnad
........................................................... 117
Föräldrabalkens bestämmelser ...................................................... 117
Konsekvenser av en vårdnadsöverflyttning .................................. 118
Referenslista
....................................................................................... 119
Sakregister
......................................................................................... 122
![](/sosfs/1997:15/sid9.png)
9
SOSFS
1997:15
Inledning
Den 1 januari 1982 genomfördes socialtjänstreformen, som innebar att
de tidigare sociala vårdlagarna ersattes med ett helt nytt komplex av
rättsregler. Grundstenen i denna reform är socialtjänstlagen (1980:620),
SoL, som definieras som en målinriktad ramlag.
Ett grunddrag är att vård och behandling skall ske i frivilliga for-
mer så långt detta är möjligt. Detta gäller även vård av barn och unga.
Socialnämnden har dock enligt 12 § SoL ett särskilt ansvar för att
barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden. Om
inte samhället i samförstånd med vårdnadshavaren och den unge, när
han fyllt 15 år, kan genomföra behövlig vård, måste det dock i vissa
fall finnas en möjlighet att använda tvång för att förhindra en ogynn-
sam utveckling hos den unge. Även den unges behov av skydd kan
motivera användning av tvångslagstiftning.
Som ett komplement till socialtjänstlagen finns därför lagen (1990:52)
med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, som reglerar så-
dana situationer då frivilliga insatser av olika skäl inte kan komma till
stånd eller inte bedöms som tillräckliga. Syftet med LVU är att sam-
hället skall kunna fullgöra sin skyldighet att tillgodose barns och ung-
domars behov av skydd, vård och behandling.
Den 1 juli 1990 trädde den gällande LVU i kraft. Den ersatte den
tidigare lagen (1980:621) med samma namn vilken tillämpats sedan den
1 januari 1982.
Sedan Socialstyrelsens tidigare allmänna råd om LVU (1981:2) pu-
blicerades har den aktuella lagstiftningen ändrats ett flertal gånger.
Dessutom har under årens lopp ett stort antal rättsfall och JO-avgöran-
den tillkommit. Behovet av nya allmänna råd på detta område är därför
stort. De allmänna råden riktar sig till socialnämnderna och dess perso-
nal. Råden behandlar enbart tillämpningen av LVU. De täcker inte in
utredningsmetoder eller handläggningsrutiner i stort när det gäller barn
och ungdom. I dessa avseenden hänvisas till Socialstyrelsens allmänna
råd (1994:3) ”Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten”.
Genomgående har i de allmänna råden beteckningen ”socialnämnd”
använts för den nämnd som ansvarar för åtgärder enligt socialtjänst-
lagen eller LVU.
Med ”utskott” avses i dessa råd särskild avdelning som består av
ledamöter eller ersättare i nämnden.
Hänvisning i texten görs till följande allmänna råd som tidigare ut-
givits av Socialstyrelsen: ”Familjehem” (1982:2), ”Samarbete om barn
och ungdom Sverige–Finland (1989:5), ”Sexuella övergrepp mot barn”
(1991:3), ”Sekretess inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten”
(1991:4) och ”Dokumentation och handläggning inom socialtjänsten”
(1994:3). Samtliga är utgivna i den särskilda skriftserien ”Allmänna
råd från Socialstyrelsen”.
Statens institutionsstyrelse, SiS, ansvarar för vården vid och tillsy-
nen över de särskilda ungdomshemmen enligt 12 § LVU. Statens in-
![](/sosfs/1997:15/sid10.png)
10
SOSFS
1997:15
stitutionsstyrelse har utarbetat interna allmänna råd för vården vid de
särskilda ungdomshemmen. Råden kan beställas från SiS, Informa-
tionsavdelningen, Box 16363, 103 26 Stockholm. Tel 08-453 40 00.
Fax 08-453 40 50.
Underlag till de allmänna råden om LVU har tagits fram av universitets-
adjunkten vid Rättsvetenskapliga institutionen, Umeå universitet, Lotta
Svärd. Samråd har ägt rum med företrädare för Svenska kommunförbun-
det, representanter för länsstyrelsernas sociala enheter och kommuner.
Förarbeten
Socialberedningen, som tillsattes 1980, fick genom tilläggsdirektiv 1982
(dir. 1982:106) i uppdrag att göra en översyn av lagen (1980:621) med sär-
skilda bestämmelser om vård av unga. I februari 1986 överlämnade be-
redningen betänkandet Barns behov och föräldrars rätt – Socialtjänst
ens arbete med utsatta familjer (SOU 1986:20). Beredningen föreslog att
en helt ny lag – lag om tvångsomhändertagande av unga – skulle införas.
Genom beslut den 6 oktober 1986 förordnade dåvarande chefen för soci-
aldepartementet Gertrud Sigurdsen dåvarande justitieombudsmannen
Tor Sverne att som särskild utredare göra en översyn av LVU med ut-
gångspunkt i socialberedningens förslag. I april 1987 överlämnades be-
tänkandet Översyn av LVU (DsS 1987:3). Där redovisades en rad överväg-
anden och förslag som syftade till att genom förtydliganden och
preciseringar av dåvarande LVU – och i någon mån socialtjänstlagen
– öka möjligheterna att med beaktande av rättssäkerhetens krav ge barn
och ungdomar det skydd som socialtjänstreformen förutsatte.
De förarbeten som ligger till grund för gällande LVU är – förutom
nämnda betänkanden – regeringens proposition 1989/90:28, Vård i
vissa fall av barn och ungdomar, socialutskottets betänkande SoU
1989/90:15, Vård i vissa fall av barn och ungdomar och riksdagens
skrivelse 1989/90:112.
Vidare är propositionen 1979/80:1 Om socialtjänsten med bilagor
och Socialutskottets betänkande SoU 1979/80:44 Socialtjänsten alltjämt
aktuella i vissa delar när det gäller LVU. I prop. 1984/85:171Särskilda
insatser inom socialtjänsten för ungdomar i samband med missbruk
och kriminalitet, m.m., behandlas bl.a. frågan om s.k. mellantvång.
Sedan den 1 januari 1995 gäller vidare Konventionen angående skydd
för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa-
konventionen) som svensk lag (SFS 1994:1219). FN-konventionen om bar-
nets rättigheter 1989 (Barnkonventionen) är däremot inte direkt tillämplig
som svensk lag. Sverige är dock bundet av konventionen, och den måste
beaktas vid utformningen av lagregler som rör barn.
Den 1 januari 1996 trädde bestämmelser om barns rätt att komma
till tals i vissa familjerättsliga och sociala mål och ärenden i kraft (SFS
1995:1242 och 1244). Förarbetena till dessa bestämmelser finns i Ds
1994:85 Barns rätt att komma till tals, proposition 1994/95:224 Barns
rätt att komma till tals och i lagutskottets betänkande 1995/96:LU2
Barns rätt att komma till tals, m.m.
![](/sosfs/1997:15/sid11.png)
11
SOSFS
1997:15
1 Varför en tvångslagstiftning?
Lagens syfte
Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdomar skall i första hand
ges i frivilliga former med stöd av socialtjänstlagen (1 § LVU). Först när
detta inte är möjligt kan LVU bli tillämplig. LVU är en kompletterande
skyddslag för barn och unga och reglerar förutsättningarna för att tvångs-
vis vårda eller skydda den unge. LVU:s tillämpning är knuten till att den
unge har ett vård- eller skyddsbehov, som inte kan tillgodoses med frivil-
liga lösningar. LVU reglerar endast tvånget i vården.
Socialnämnden har inte bara en befogenhet att ingripa till den un-
deråriges skydd utan även en skyldighet då förutsättningarna i LVU är
uppfyllda. Användandet av LVU förutsätter inte att frivilliga insatser
först har prövats.
LVU skall trygga samhällets möjligheter att alltid kunna ge barn
och ungdom det skydd och den vård och behandling som de behöver.
LVU gäller för alla barn som vistas i Sverige oberoende av nationalitet
eller härkomst.
Det är den unges skydds- eller vårdbehov på kort och lång sikt som
är bestämmande för socialnämndens insatser. Lagen kan inte använ-
das för att tillgodose ett samhällsintresse.
Förutsättningar för tillämpningen av LVU
För att LVU skall vara tillämplig måste tre förutsättningar vara upp-
fyllda.
– Ett missförhållande skall föreligga med anknytning till den unges
hemmiljö (2 §, de s.k. miljöfallen) eller till den unges eget beteende
(3 §, de s.k. beteendefallen).
– Missförhållandet skall medföra att det finns en påtaglig risk för att
den unges hälsa eller utveckling skadas.
– Behövlig vård kan inte ges på frivillig väg.
Att behövlig vård inte kan ges på frivillig väg innebär att den unges
vårdnadshavare och/eller den unge själv, när han fyllt 15 år, inte sam-
tycker till den vård som bedöms nödvändig. Då den som har fyllt 15 år
är processbehörig i mål och ärenden enligt LVU, skall hans mening i
frågan tillmätas självständig betydelse vid prövning av lagens tillämp-
ning (36 § första stycket LVU).
Målsättningen med vård enligt LVU är att med olika stödinsatser
arbeta så att den unge kan återvända till sitt eget hem eller eget boen-
de. Vården är alltså att anse som en tidsbegränsad insats. Även om en
strävan bör vara att barn och föräldrar skall kunna återförenas, kan
man inte bortse från att det förekommer fall där en återförening inom
överskådlig tid inte ter sig realistisk. Möjligheten att aktualisera en
vårdnadsöverflyttning med stöd av föräldrabalken bör då övervägas.
![](/sosfs/1997:15/sid12.png)
12
SOSFS
1997:15
Barns behov
Enligt 6 kap. 1 § FB har barn rätt till omvårdnad, trygghet och en god
fostran. Barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart
och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande
behandling.
De angivna bestämmelserna anger alltså vilka grundläggande behov
ett barn har. Den som har vårdnaden om barnet har ett ansvar för att de
uppräknade behoven tillgodoses. Vårdnadshavaren ansvarar även för
att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, ut-
veckling m.m. Vårdnadshavaren skall även bevaka att barnet får till-
fredsställande försörjning och utbildning (6 kap. 2 § andra stycket FB).
För att vårdnadshavaren skall kunna ta sitt ansvar har denne rätt
och skyldighet att besluta i frågor rörande barnets person. I takt med
barnets stigande ålder och utveckling skall dock barnets egen uppfatt-
ning respekteras allt mer (6 kap. 11 § FB). Även yngre barn bör höras
om det kan vara till nytta för utredningen och det kan antas att barnet
inte tar skada av att höras (36 § tredje stycket LVU).
Barns rätt att få sina behov tillgodosedda
I de fall barns grundläggande behov allvarligt åsidosätts är samhället
skyldigt att ingripa för att skydda barnet. Om inte frivilliga åtgärder är
tillräckliga kan ett ingripande enligt LVU vara påkallat.
En lag som reglerar skyldigheterna att i vissa fall skydda barn mås-
te utgå från det förhållandet att barn är mer sårbara än vuxna och att
barn inte kan föra sin egen talan på samma sätt som vuxna.
Ju äldre och mognare barnet är, desto större hänsyn bör man ta till
dess uttalade önskan. Yngre barn är emellertid mer utlämnade till om-
givningens vilja och förmåga att förstå deras uttryckssätt. Ju yngre
barnet är, desto känsligare är det för förhållanden i omgivningen och
desto större är dess beroendeställning gentemot föräldrarna.
Barn skall emellertid inte behöva ta ställning till föräldrarnas eventu-
ella lämplighet eller behöva bedöma föräldrarnas oförmåga eller brister.
![](/sosfs/1997:15/sid13.png)
13
SOSFS
1997:15
2 Samtycke till behövlig vård
Enligt 1 § första stycket LVU skall insatser inom socialtjänsten för barn
och ungdom göras i samförstånd med den unge och hans vårdnadsha-
vare. Socialtjänstlagens betoning av frivillighet och självbestämmande
för enskilda skall vara vägledande även i förhållande till LVU.
Genom ett bra samarbete mellan socialtjänsten och föräldrar/barn
kan de hjälp- och stödinsatser som behövs diskuteras. Om dessa insat-
ser kan ges genom frivilliga lösningar är i princip inte LVU tillämp-
lig.
LVU skall tillämpas om de situationer som anges i 2 eller 3 §§ LVU
föreligger och det kan antas att vårdnadshavaren och/eller den unge,
när denne fyllt 15 år, inte samtycker till frivillig vård.
Det är utifrån det enskilda barnets behov av stöd, hjälp och skydd
som vården måste planeras. Den behövliga vården måste vara väl do-
kumenterad och vårdplanen, se s. 38, som beskriver hur vården plane-
ras skall vara så tydlig att de som skall lämna samtycke till den vet vad
de tar ställning till. Samtycket innebär som regel, men inte alltid, att
vården kan ges i frivilliga former, undantag, se s. 15.
Vem skall samtycka till behövlig vård enligt
Av 1 § andra stycket LVU framgår att samtycke till behövlig frivillig
vård skall lämnas av vårdnadshavaren och den unge själv när han fyllt
15 år.
Föräldrarna har gemensam vårdnad
Om den unge har två vårdnadshavare fordras samtycke av båda för att
en placering utanför hemmet med stöd av socialtjänstlagen skall få
göras.
Gemensam vårdnad är vanlig även om föräldrarna inte bor tillsam-
mans. Även i dessa situationer har båda vårdnadshavarna i princip sam-
ma ansvar för barnet och samma rätt och skyldighet att besluta i frågor
som rör barnets person (6 kap. 11 och 13 §§ FB). Detta gäller även om
barnet varaktigt bor hos endast den ena vårdnadshavaren.
Lagstiftningen förutsätter att föräldrar med gemensam vårdnad kan
komma överens i frågor som rör barnet och gemensamt fattar beslut.
Endast om en förälder är förhindrad att delta i beslut om sitt barn, och
beslutet inte kan uppskjutas, får den andra föräldern besluta ensam.
Dessa situationer kan uppstå då en förälder är frånvarande och inte går
att få kontakt med, är sjuk, t.ex. vid medvetslöshet efter en olycka, eller
på annat sätt förhindrad att delta i beslutet. Enligt Socialstyrelsens upp
fattning bör ett samtycke i sådana fall kunna presumeras i avvaktan på
att det kan lämnas. Förutsättningen är dock att det inte finns något som
talar mot att vårdnadshavaren skulle ha samtyckt.
![](/sosfs/1997:15/sid14.png)
14
SOSFS
1997:15
Socialnämnden måste, då det kan bli aktuellt med en placering ut-
anför hemmet, ta kontakt med båda vårdnadshavarna för att inhämta
deras samtycke till sådan vård. Kravet på samtycke från båda vård-
nadshavarna är ovillkorligt om inte en situation som beskrivs i stycket
ovanför föreligger. Om en av vårdnadshavarna samtycker men inte
den andre, måste nämnden ansöka om vård enligt LVU, om förutsätt-
ningarna för LVU i övrigt föreligger.
Om en förälder är vårdnadshavare
Om den ene föräldern är ensam vårdnadshavare, behövs samtycke en-
bart från denne.
Särskilt förordnad vårdnadshavare
När ett barn har särskild förordnad vårdnadshavare är det denne som
har att ta ställning till olika frågor som gäller barnets vård. Det finns
oftast ingen anledning till att en särskild förordnad vårdnadshavare
skulle motsätta sig att barnet bereds erforderlig vård enligt social-
tjänstlagen.
God man
Socialnämnden är enligt 42 § SoF skyldig att göra en framställning till
domstol om att någon åtgärd behöver vidtas i fråga om vårdnad eller
förmynderskap för en underårig. I avvaktan på att barnet får en ny
vårdnadshavare torde, enligt Socialstyrelsens uppfattning, en god man
som förordnats kunna lämna medgivande till en frivillig placering,
varvid vård med stöd av LVU inte blir aktuell.
Barn utan vårdnadshavare i Sverige – icke svenska medborgare
LVU är tillämplig även när barn med utländskt medborgarskap vistas
i Sverige.
Om den unge vistas i Sverige utan vårdnadshavare men har en vård-
nadshavare i hemlandet, är det vårdnadshavaren som skall ansöka om
bistånd enligt socialtjänstlagen eller samtycka till en vårdplan. Kan en
förmyndare på grund av sjukdom eller av någon annan orsak inte utöva
förmynderskapet, får god man förordnas enligt 11 kap. 1 § första styck-
et FB (4 kap. 3 § andra stycket lagen (1904:26 s. 1) om vissa internatio-
nella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap). Jfr prop.
1996/97:113. Den gode mannen blir då den unges juridiske ställföreträ-
dare och kan enligt Socialstyrelsens uppfattning samtycka till insatser.
Se vidare SoS-rapport 1994:7 ”Ensam – Om flyktingbarn utan vård-
nadshavare i Sverige”.
Den unges eget samtycke
När den unge fyllt 15 år skall hans samtycke till behövlig vård enligt
socialtjänstlagen alltid inhämtas.
![](/sosfs/1997:15/sid15.png)
15
SOSFS
1997:15
Ungdomar som fyllt 18 år
Den unge som fyllt 18 år har inte någon vårdnadshavare. Samtycke till
frivillig vård behöver då enbart ges av den unge själv.
Ungdomar som gift sig
Om en svensk medborgare gifter sig före fyllda 18 år upphör vårdna-
den om honom (6 kap. 2 § FB). Då den unge inte står under vårdnad av
någon i dessa fall behövs enbart hans eget samtycke.
Vårdnadshavaren samtycker till frivillig vård
– den unge samtycker inte
Om ungdomar under 15 år motsätter sig frivillig vård medan det finns
ett samtycke från vårdnadshavaren, är frågan hur socialnämnden bör
agera. Vård med stöd av socialtjänstlagen kan bli mycket svår att ge-
nomföra, t.ex. på grund av att den unge befaras avvika eller på annat
sätt omöjliggöra behövlig vård.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning kan LVU vara tillämplig om
det finns en välgrundad anledning anta att den erforderliga vården i
praktiken inte går att genomföra med stöd av samtycket. Vårdnadsha-
varen medger i dessa fall vård med stöd av LVU.
Kan alla lämna ett giltigt samtycke?
Ibland är den som skall lämna ett samtycke ur stånd att förstå innebör-
den av detta. Det kan bero på en allvarlig psykisk störning eller allvar-
lig utvecklingsstörning. Socialstyrelsen anser att socialnämnden i så-
dana fall bör ansöka om vård med stöd av LVU eftersom den som skall
ge sitt samtycke inte klart kan ta ställning till den föreslagna vården.
Behövliga samtycken kan således inte ges, varför LVU torde vara till-
lämplig.
Samtycke kan återkallas
Ett samtycke till vård med stöd av socialtjänstlagen kan återkallas när
som helst, vilket socialnämnden måste informera om. Frivillig vård
skall upphöra när vårdnadshavaren önskar det, dvs. när samtycket
återkallas. De rättsliga förutsättningarna för fortsatt frivillig vård sak-
nas då. Den unge har i den situationen rätt att återvända hem. Någon
möjlighet att utreda hemsituationen finns inte om inte de som skall
samtycka till vården accepterar att avvakta en sådan utredning.
Om återkallelsen av samtycket innebär att den unge inte får den nöd-
vändiga vården, har socialnämnden att ta ställning till om förutsättning-
arna för ett omedelbart omhändertagande med stöd av 6 § LVU förelig-
ger. Om den unge bedöms fara illa av själva separationen från ett
familjehem kan ett flyttningsförbud bli aktuellt. Även i en sådan situa-
![](/sosfs/1997:15/sid16.png)
16
SOSFS
1997:15
tion finns möjlighet till ett omedelbart beslut (27 § LVU), se s. 92.
Det kan inträffa att den unge vill återvända hem, men att föräld-
rarna inte vill detta. Socialnämnden bör då överväga om fortsatt vård
med stöd av LVU är nödvändig både med hänsyn till den unges egen
situation och/eller till hemförhållandena.
Vård med stöd av LVU trots samtycke
till frivillig vård
Samtycke skall som regel respekteras. Att samtycke lämnats till frivil-
lig vård utesluter dock inte att LVU i vissa fall ändå kan vara tillämp-
lig. Den behövliga vården bedöms inte kunna garanteras genom sam-
tycket. Det innebär inte att samtycket i sig är ogiltigt.
Socialutskottet (SoU 1979/80:44 s. 100) anförde i denna fråga:
”Utskottet delar propositionens principiella syn att det måste finnas visst
utrymme för tillämpningen av LVU även om samtycke lämnats om det
finns särskilda skäl för detta. Den planerade vården av barnet eller den
unge får inte äventyras. Självfallet får inte heller barnets säkerhet sättas
på spel. Ett i formellt riktig ordning lämnat samtycke kan emellertid inte
utan vidare frånkännas sin sedvanliga rättsliga betydelse. Den omstän-
digheten att man tror att samtycket t.ex. inte är allvarligt menat gör inte
samtycket ogiltigt. Även sådana samtycken utgör formellt hinder mot att
tillämpa LVU. Att bortse från ett samtycke som inte kan anses vara i
egentlig mening ogiltigt innebär att tillämpningsområdet för LVU utvid-
gas jämfört med lagtextens formella innehåll. Inte minst med hänsyn till
att åtgärder av det slag som regleras i LVU inte får beslutas utan uttryck-
ligt stöd i lag måste en sådan tolkning avvisas.
Lagen ger emellertid utrymme för att lösa här aktuella problem utan
att värdet av ett lämnat samtycke sätts ifråga. Som framhålls i propositio-
nen skall den unge nämligen garanteras ”behövlig vård”. I detta uttryck
ligger bl.a. att hela den av socialnämnden planerade vården skall kunna
genomföras. Om det finns anledning att befara att ett lämnat samtycke
kan komma att återkallas innebär det att behandlingsprogrammet eventu-
ellt inte kan fullföljas. LVU bör då kunna tillämpas för att garantera det
långsiktiga genomförandet av vården. Liknande synpunkter kan anläg-
gas i den situationen att föräldrarna visserligen samtycker till att barnet
bereds vård utom hemmet, men kan befaras ingripa i vården på ett för
barnet störande sätt, t.ex. genom att uppsöka barnet i familjehemmet vid
olämpliga tidpunkter.
När frågan om vård uppkommer till följd av att barnet utsatts för all-
varligare misshandel eller liknande övergrepp måste dessutom barnets
anspråk på trygghet vägas in vid bedömningen av vad som är behövlig
vård. Även om det inte finns någon mer påtaglig anledning att befara att
vården avbryts eller störs kan det i sådana fall ofta vara motiverat att till-
lämpa LVU för att säkerställa att inte barnet kan flyttas utan socialnämn-
dens medgivande.”
Regeringsrätten har prövat frågan om vård med stöd av LVU trots sam-
tycke till frivillig vård i ett fall rörande en 14-årig flicka (RÅ83 2:87 I).
Flickans pappa, som var vårdnadshavare, var dömd för sexuella över-
![](/sosfs/1997:15/sid17.png)
17
SOSFS
1997:15
grepp mot henne. Dessa hade pågått under ett par år. Frågan i Rege-
ringsrätten gällde om vården skulle ges med stöd av det samtycke som
pappan lämnat eller enligt LVU. Det fanns ingen anledning att anta att
samtycket inte var allvarligt menat. Regeringsrätten fann att i den vård
som flickan behövde ingick som en väsentlig del att hon skulle skyd-
das från kontakt med fadern. En sådan vård gick inte att åstadkomma
så länge som vårdansvaret låg kvar på fadern. Regeringsrätten ansåg
att behövlig vård för flickan inte kunde beredas utan ett förordnande
om vård med stöd av LVU.
I ett annat fall (RÅ 1995 ref 38) fann Regeringsrätten inte skäl att
frånkänna det givna samtycket rättslig betydelse. Vårdnadshavarna
hade efter hand ändrat inställning till placering av barnet och sam-
tycket lämnades på ett mycket sent stadium av förfarandet vid för-
handlingen i Regeringsrätten. Regeringsrätten uttalade att detta dock
inte kunde tas till intäkt för att samtycket inte var allvarligt menat el-
ler för att detta skulle återtas eller att någon av vårdnadshavarna skul-
le ingripa i vården på ett störande sätt.
Risk att samtycket återkallas
En situation där inte vården kan garanteras föreligger då det finns risk
för att ett samtycke kan komma att återkallas. Den som lämnat sam-
tycket kan vid tillfället för samtycket vara helt införstådd med att bar-
net behöver vård utanför hemmet men har tidigare visat sig ändra upp-
fattning. En missbrukande tonåring kan ena stunden vara hjälpsökande
och vilja få vård, medan han i nästa stund inte anser sig ha några pro-
blem eller behöva någon hjälp. Inställningen till vård är i dessa fall i
högsta grad ambivalent. Ibland kan samtycket vara rent taktiskt för att
undvika tvångsvård och för att kunna avbryta vården. I andra fall har
samtycke lämnats under stark press och den som samtyckt accepterar
egentligen inte alls vården. Om det finns grundad anledning att anta
att ett samtycke kan komma att återkallas, innebär det att tillräcklig
garanti saknas för att hela den behövliga vården kan genomföras. LVU
kan då vara tillämplig.
De fakta som ligger till grund för bedömningen av att ett samtycke
inte kan anses tillförlitligt måste tydligt dokumenteras.
Samtycke begränsat i tid
Det förekommer att en vårdnadshavare samtycker endast för en viss
tids vård, t.ex. för ett år eller för en skoltermin. Om den tiden inte be-
döms som tillräcklig för att den unge skall få den behövliga vården,
kan det innebära att den behövliga vården inte kan ges med det läm-
nade samtycket.
Regeringsrätten har prövat ett fall (RÅ 1986 ref 4) där vårdnadshava-
ren samtyckte till att barnet vårdades utanför hemmet under ett år. Reger-
ingsrätten fann att det lämnade samtycket inte gav tillräckliga garantier
för genomförande av den vård som behövdes. I det aktuella målet förelåg
även tveksamhet om vårdnadshavarens inställning till vårdbehovet.
![](/sosfs/1997:15/sid18.png)
18
SOSFS
1997:15
Samtycke skall avse hela den planerade vården
Det kan förekomma att en vårdnadshavare endast samtycker till viss
form av placering, t.ex. i hem för vård eller boende, men inte till pla-
cering av barnet i familjehem. En annan begränsning i samtycket kan
vara att endast ett visst familjehem accepteras, t.ex. någon nära anhö-
rig. Situationen kan även vara den omvända, dvs. att samtycke lämnas
till alla hem utom det som socialnämnden har föreslagit. Den vård
som kan anses vara den behövliga för den unge kan naturligtvis utfor-
mas på olika sätt. Nämnden får i varje enskilt fall bedöma om det be-
gränsade samtycket kan anses ge tillräckligt utrymme för att kunna
garantera den unge den behövliga vården. Om så inte bedöms vara fal-
let bör ansökan om vård med stöd av LVU göras (jfr RÅ82 2:74).
Vårdnadshavaren befaras ingripa i vården på ett störande sätt
LVU kan även vara tillämplig då vårdnadshavaren trots lämnat sam-
tycke kan befaras ingripa i vården på ett för den unge störande sätt så
att den behövliga vården inte kan ges. Andra situationer kan vara att
föräldrarna lämnar utfästelser till den unge som de inte kan uppfylla,
t.ex. att han skall få komma hem (jfr RÅ 1987 ref 97).
Barns behov av trygghet
I samband med socialtjänstlagens tillkomst uttalade sig Socialutskottet
om barnets behov av trygghet (SoU 1979/80:44 s. 115). Utskottet ansåg att
i de fall barnet misshandlats eller utsatts för annan hotfull eller skräm-
mande behandling måste även barnets behov av trygghet vägas in vid be-
dömningen av vad som är behövlig vård för barnet. Även om ingen direkt
fara objektivt sett kan anses föreligga kan den unges anpassning till ett
familjehem försvåras om inte socialnämnden kan garantera att vården
inte kommer att avbrytas utan nämndens medgivande. Vidare exemplifie-
rar utskottet med fall där det kan förutses att socialnämnden behöver kun-
na reglera föräldrarnas umgänge med den unge under vårdtiden.
Vårdnadshavare som undandrar sig samarbete med nämnden
Vid vård med stöd av socialtjänstlagen har vårdnadshavaren kvar sin
rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör den unges personliga
angelägenheter. I de fall vårdnadshavaren visserligen samtycker till
den planerade vården men konsekvent undandrar sig kontakt med
nämnden kan den behövliga vården inte ges. LVU kan vara tillämplig
i dessa situationer.
Samtyckets utformning
Samtycke bör vara skriftligt
Lagstiftningen uppställer inte några formella krav på hur samtycket skall
vara utformat. Det innebär att även ett muntligt samtycke är giltigt. Ett
muntligt samtycke skall dokumenteras i den unges journal (51 § SoL).
![](/sosfs/1997:15/sid19.png)
19
SOSFS
1997:15
Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör ett samtycke regelmässigt
avges skriftligt, helst på den upprättade vårdplanen. Detta minskar ut-
rymmet för tveksamhet rörande vad samtycket avser. En lämplig for-
mulering kan vara ”Undertecknad vårdnadshavare/underårig samtyck-
er till den planerade vården”.
Betydelsen av att samtycket är skriftligt ligger främst i att nämn-
den får ett bevis på att samtycke lämnats samt vad samtycket omfattar.
Samtycket utgör den rättsliga grunden för en frivillig placering och
för nämndens framtida åtgärder samt avgränsar nämndens befogenhe-
ter till vad de berörda samtyckt till. Det bör observeras att den omstän-
digheten att ett samtycke lämnats skriftligen inte inverkar på den en-
skildes möjligheter att skriftligen eller muntligen återkalla samtycket.
Det är angeläget att nämnden informerar de berörda om den rätts-
liga innebörden av om samtycke lämnas eller inte. Den enskilde måste
förstå innebörden inte bara av själva vården utan även av konsekven-
serna av olika alternativa insatser.
Nekat samtycke
Ett nekat samtycke behöver inte vara skriftligt. Däremot skall det na-
turligtvis dokumenteras då det är av avgörande betydelse både för den
fortsatta handläggningen och för bedömningen av om LVU är tillämp-
lig (51 § SoL).
Samtycke till vård lämnas inte men LVU är inte tillämplig
Ett barn kan ha ett visst vårdbehov utan att LVU är tillämplig. I dessa
fall har socialnämnden att erbjuda frivilliga insatser enligt socialtjänst-
lagen. Det kan röra sig om en tids vård utanför hemmet, insatser i hem-
met eller annat stöd eller annan behandling. Eftersom insatser med stöd
av socialtjänstlagen är frivilliga måste socialnämnden i princip accep-
tera att stöd avböjs. När det gäller barn är dock situationen något annor-
lunda. Socialutskottet uttalade (SoU 1979/80:44 s. 71):
”Utskottet vill här tillägga att det givetvis är av särskild vikt att social-
tjänstens egna befattningshavare noga följer de ärenden där samtycke in-
te kunnat erhållas till åtgärder som bedömts erforderliga. Detta gäller
främst underåriga som löper risk att utvecklas ogynnsamt. Här har soci-
alnämnden ett särskilt ansvar, och man måste därför vara beredd att
snabbt tillhandahålla andra behandlingsåtgärder eller eventuell vård ut-
om hemmet om den underåriges situation inte förbättras. Att kontaktman
eller annan stödåtgärd åt underårig avböjts får således inte innebära att
socialnämnden avstår från att hålla sig underrättad om hur barnets eller
den unges förhållanden utvecklas. Att följa utvecklingen i sådana ären-
den kan visserligen vara en svår och grannlaga uppgift. Utskottet vill
dock understryka att detta inte får avhålla nämnden från att fortsätta sitt
arbete med att söka förbättra den underåriges situation.”
Socialnämnden måste i de fall som nu avses avsluta själva utredningen
enligt 50 § SoL utan att någon åtgärd sätts in. Visar uppföljningen av
familjen eller andra uppgifter på att en utredning behöver inledas på
![](/sosfs/1997:15/sid20.png)
20
SOSFS
1997:15
nytt, måste en utredning med stöd av 50 § SoL initieras.
JO har (beslut 1995-11-27, dnr 4065-1994) kommenterat bedrivan-
de av utredning enligt 50 § SoL. JO uttalade:
”Jag har i ett flertal tidigare ärenden betonat vikten av att en barnavårds-
utredning bedrivs skyndsamt och koncentrerat. Utredningen syftar till
att göra det möjligt för nämnden att fatta beslut i ärendet. Det är inte god-
tagbart att utredningen får karaktären av en ständigt pågående insats.
Om förhållandena är sådana att vård enligt LVU kan bli aktuell och ut-
redningen förhalas på grund av att vårdnadshavaren vägrar delta i denna
kan vårdnadshavarens bristande medverkan utgöra ett skäl för ett ome-
delbart omhändertagande. Om utredningen å andra sidan visar att någon
åtgärd inte är påkallad skall utredningen avslutas.”
![](/sosfs/1997:15/sid21.png)
21
SOSFS
1997:15
3 Påtaglig risk att den unges hälsa
eller utveckling skadas
En grundläggande förutsättning för att LVU skall vara tillämplig är
att det föreligger missförhållanden relaterade till den unges miljö eller
till hans eget beteende. Det fordras dessutom att dessa missförhållan-
den innebär en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling
skadas och att den vård som behövs för att förebygga eller reparera
skadan inte kan ges frivilligt. Med hälsa avses både fysisk och psykisk
hälsa. Den unges utveckling innefattar såväl social som känslomässig
och intellektuell utveckling.
Kunskaper om barns och ungdomars behov och utveckling är här
av grundläggande betydelse. Det är framför allt en social bedömning
i vid bemärkelse som måste göras. I vissa situationer behöver den so-
ciala bedömningen kompletteras med t.ex. ett rättsläkarintyg, ett barn-
psykiatriskt intyg, ett psykologutlåtande eller andra utlåtanden av sär-
skilt sakkunniga. Föräldrarnas förutsättningar att tillgodose den unges
behov och deras möjlighet att erbjuda en tillfredsställande hemmiljö
och tillräckligt stöd måste bedömas.
Missförhållandet eller beteendet behöver inte ha lett till någon re-
dan konstaterad skada hos den unge, men risken för skada måste vara
påtaglig. Socialnämnden måste visa på de konsekvenser missförhål-
landena eller beteendet kan få för den unges hälsa eller utveckling.
I förarbetena till LVU (prop. 1989/90:28 s. 62) uttalades följande be-
träffande den påtagliga risken för skada:
”En så allvarlig åtgärd som tvångsomhändertagande av unga bör inte få
vidtas utan tungt vägande skäl. För ett ingripande med stöd av lagen mås-
te därför enligt min mening krävas att det inte är frågan om en obetydlig,
oklar eller avlägsen risk för den unge utan om en klar och konkret risk för
skada på den unges hälsa eller utveckling.”
I uttrycket ”påtaglig risk för skada” ligger att det inte kan vara fråga
om någon ringa risk för skada. Övergående eller mindre betydande
risk är alltså inte tillräckligt för ett ingripande enligt LVU. Det skall
gå att konstatera att risken för skada har sådan inverkan på barnets
hälsa eller utveckling att barnet har ett tydligt vårdbehov. Det måste
således föreligga konkreta omständigheter som talar för att en risk för
skada föreligger. Subjektiva antaganden om en sådan risk eller ovid-
kommande omständigheter, t.ex. allmänna samhällsvärderingar eller
inställning i trosfrågor, får inte läggas till grund för ett tvångsomhän-
dertagande (prop. 1989/90:28 s. 107).
Redan en ringa grad av misshandel kan utgöra en påtaglig risk för
den unges hälsa eller utveckling, om det inte är fråga om en enstaka
överilad handling (prop. 1989/90:28 s. 107). Om misshandeln är av all-
varligare slag bör den unge regelmässigt beredas vård utanför det egna
hemmet. Även om risken för upprepning av ett övergrepp går att un-
![](/sosfs/1997:15/sid22.png)
22
SOSFS
1997:15
danröja genom att förövaren inte längre träffar barnet kan en påtaglig
risk och därmed ett vårdbehov föreligga. Barnet kan genom det inträf-
fade ha fått ett vårdbehov som inte kan tillgodoses i det egna hemmet.
Samma förutsättning för tvångsvård, dvs. påtaglig risk för skada,
föreligger i beteendefallen som i miljöfallen. Avsikten är att markera
att samhället bör kunna ingripa i ett tidigt skede mot tonåringar som
missbrukar droger, begår brott eller i övrigt har sociala anpassnings-
svårigheter när det finns större möjligheter att vända en destruktiv ut-
veckling (prop. 1989/90:28 s. 63).
Rättsfall
Regeringsrätten har i några domar behandlat frågan om påtaglig risk
för barnets hälsa eller utveckling.
Ett mål (RÅ 1995 ref 46) rörde frågan om det till följd av psykisk
störning eller sjukdom hos modern förelåg sådana brister i omsorgen
om barnet som medförde en påtaglig risk för att barnets hälsa eller ut-
veckling skulle skadas. Regeringsrätten uttalade:
”För att en risk i förevarande sammanhang skall bedömas vara påtaglig
bör det krävas att det inte enbart är fråga om en ringa risk. Det måste fin-
nas konkreta skaderisker och det skall kunna konstateras att riskfakto-
rerna har sådan allvarlig inverkan på barnets hälsa och utveckling att
barnet har ett tydligt vårdbehov. Av de uttalanden som i målet gjorts av
barnpsykiatriska experter framgår dock att betydande osäkerhet förelig-
ger beträffande såväl sannolikheten för skador hos U. som vid vilken tid-
punkt eventuella skador kan väntas uppkomma. För den händelse skador
skulle uppstå går det inte heller att säga något bestämt om hur allvarliga
de kan befaras bli. Regeringsrätten finner att vad nämnden åberopat och
vad som i övrigt förekommit inte utvisar att det föreligger sådana brister
i omsorgen om U. som medför en påtaglig risk för att hennes hälsa eller
utveckling skall skadas. Förutsättningarna saknas därför för vård av U.
med stöd av LVU.”
Regeringsrätten resonerar på motsvarande sätt i RÅ 1995 ref 64, där
domen dock inte var enhällig. Se även RÅ85 2:26, RÅ85 2:83 (I och
II), RÅ85 2:46, RÅ 1995 ref 39 och RÅ 1991 ref 61.
![](/sosfs/1997:15/sid23.png)
23
SOSFS
1997:15
4 Förutsättningarna för vård – miljöfallen
Förutsättningar för ingripande
I 2 § LVU anges de förutsättningar som kan leda till att ett barn bereds
vård med stöd av LVU på grund av förhållandena i hemmet (miljö-
fallen):
– misshandel,
– otillbörligt utnyttjande,
– brister i omsorgen, eller
– något annat förhållande i hemmet.
Det är inte förhållandena i sig som utgör grunden för ingripande enligt
LVU, utan de konsekvenser som dessa kan få för det enskilda barnets
hälsa och utveckling på kort och lång sikt. Dessa konsekvenser måste
bedömas från fall till fall och sättas i relation till att olika barn kan ha
olika behov och olika egna resurser och att föräldrar har förmåga att
tillgodose barns behov på olika sätt.
Det är inte möjligt att beskriva alla de situationer och förhållanden
som kan föranleda åtgärder från socialnämndens sida, frivilliga eller
med tvång. Vilka insatser som behöver vidtas måste självfallet avgö-
ras från fall till fall. Det är viktigt att en sammanvägning görs av det
enskilda barnets behov och föräldrarnas och andra närståendes sam-
mantagna förmåga att tillgodose detta behov. Många gånger är det inte
heller en faktor i hemmiljön som föranleder en åtgärd, utan flera olika
faktorer som var för sig inte utgör något skäl för ingripande men som
sammantagna uppfyller kriterierna för LVU.
Socialstyrelsen vill kraftigt framhålla att det är effekterna av för-
äldrarnas omsorgsförmåga i förhållande till det aktuella barnet som
skall bedömas, inte t.ex. föräldrarnas missbruk i sig.
Åldersgränser vid beredande av vård
med stöd av 2 § LVU
Vård enligt 2 § LVU kan beslutas för barn och ungdom under 18 år. Sådan
vård upphör senast då den unge fyller 18 år (21 § andra stycket LVU).
Ofött barn
Beslut om omedelbart omhändertagande eller beslut om ansökan om
vård med stöd av LVU kan inte fattas innan ett barn har fötts.
Däremot hindrar inte sekretessen att uppgift om en gravid miss-
brukande kvinna eller närstående till henne lämnas mellan hälso- och
sjukvården och socialtjänsten, om det behövs för en nödvändig insats
till skydd för det väntade barnet (14 kap. 2 § sjunde stycket SekrL).
![](/sosfs/1997:15/sid24.png)
24
SOSFS
1997:15
I hemmet
Med uttrycket ”i hemmet” avses både föräldrahemmet och annat hem
där barnet stadigvarande vistas (prop. 1989/90:28 s. 108). Begreppet ”i
hemmet” har också en abstrakt betydelse. Det avser alla de situationer
då den unge står direkt eller indirekt under vårdnadshavarens eller an-
nan fostrares inflytande. Om den unge tillfälligt bor i en annan familj
och far illa där, ankommer det i första hand på vårdnadshavaren att ta
hem den unge. Om familjen där barnet vistas inte lämnar över den
unge till vårdnadshavaren, får denne vända sig till länsrätten och be-
gära verkställighet enligt reglerna i 21 kap. FB. Om vårdnadshavaren
inte försöker få hem barnet kan dock LVU bli tillämplig.
När ett barn är placerat
Om ett barn, som är placerat genom socialnämndens försorg, far illa i
ett familjehem eller i ett HVB, ankommer det på socialnämnden att gö-
ra en omplacering. Om hemmet vägrar att lämna ifrån sig barnet, kan
inte nämnden anlita polishandräckning om det är en placering med stöd
av socialtjänstlagen. Vid sådana placeringar får vårdnadshavaren i stäl-
let begära verkställighet hos länsrätten med stöd av föräldrabalkens be-
stämmelser (21 kap.). Om vårdnadshavaren inte gör det och därigenom
inte tar sitt ansvar för att skydda barnet, måste nämnden överväga om
det finns förutsättningar för ett ingripande med stöd av LVU.
JO har uppmärksammat frågan om möjligheten att använda LVU
då en vårdnadshavare önskat få hem ett barn från ett familjehem (be-
slut 1985-12-18, dnr 2989-1985 s. 67). I ärendet vägrade familjehems-
föräldrarna att lämna över barnet till vårdnadshavaren. Det fanns grund
att anta att barnet for illa i familjehemmet. Socialnämnden omhänder-
tog därför barnet med stöd av 6 § LVU och återförde barnet till vård-
nadshavaren vars hemförhållanden var utan anmärkning och som själv
ville ha hem barnet. Enligt JO var omhändertagandet enligt 6 § LVU fel-
aktigt. Socialnämnden borde i stället ha hänvisat vårdnadshavaren att
hos länsrätten begära överflyttning av barnet.
Om barnet däremot är placerat med stöd av LVU, kan socialtjänst-
en begära polishandräckning för att flytta barnet från det olämpliga
hemmet i syfte att göra en omplacering.
Ungdomar som flyttat hemifrån
Med begreppet ”hemmet” åsyftas enligt Socialstyrelsens uppfattning i
detta sammanhang ett hem där den unge är barn i förhållande till vuxna
eller på annat sätt står under vårdnadshavarens tillsyn. Detta innebär
t.ex. att en underårig flicka, som sammanbor med en man som miss-
handlar henne, inte enbart genom sin underårighet skyddas av LVU.
Har flickan tvingats till sammanboende av sin vårdnadshavare kan för-
hållandena däremot vara att hänföra till vårdnadshavaren och LVU kan
då vara tillämplig. Likaså kan LVU vara tillämplig om vårdnadshavaren
inte medverkar till att den unge som vistas i skadliga miljöer kommer
![](/sosfs/1997:15/sid25.png)
25
SOSFS
1997:15
bort därifrån. Det kan gälla ungdomar som bor i s.k. knarkarkvartar el-
ler hos kriminella personer.
Barn som inte vistas hos föräldrarna
LVU kan tillämpas även om barnet befinner sig i ett annat hem än det
egna och vårdnadshavaren står i begrepp att ta hem barnet. Om grun-
derna för vård enligt LVU är uppfyllda hos vårdnadshavaren, kan LVU
vara tillämplig även om ingen anmärkning kan riktas mot hemmet där
barnet tillfälligt befinner sig (prop. 1989/90:28 s. 108). Nämnden behö-
ver inte avvakta tills barnet kommit hem till föräldrarna och där konsta-
teras fara illa. Däremot måste det stå klart att föräldrarna avser att ta
hem barnet inom en snar framtid. Ett exempel på att LVU kan tillämpas
även om barnet inte befinner sig i föräldrahemmet gäller ett nyfött barn.
Det finns inte något som hindrar att ett barn omhändertas direkt efter
födelsen om nämnden bedömer att det finns skäl till detta.
Misshandel
LVU är tillämplig i alla situationer där ett barn utsätts för misshandel i
hemmet. Med misshandel menas både fysisk och psykisk misshandel.
Fysisk misshandel
Socialnämnden skall bedöma vilken risk för barnets hälsa och utveck-
ling som föreligger på grund av misshandeln. Den risken beror i sin
tur bl.a. på hur allvarlig misshandeln är, om den upprepats, om risk för
upprepning föreligger och barnets ålder. Redan en ringa grad av miss-
handel eller fysisk bestraffning kan utgöra en påtaglig risk för barnets
hälsa eller utveckling om det inte är fråga om en enstaka, överilad
handling. Någon gång kan det vara uppenbart att risk för upprepning
inte föreligger, t.ex. om förövaren inte längre finns i barnets hem.
Grund för ingripande kan ändå finnas med hänsyn till risken för bar-
nets framtida utveckling. Barnet kan t.ex. behöva behandling för att
bearbeta det inträffade och vårdnadshavaren motsätter sig den behöv-
liga vården. Det kan då finnas risk för framtida skada på barnet.
Socialstyrelsen vill här erinra om bestämmelsen i 6 kap. 1 § FB om
förbud mot aga. I många länder förekommer barnaga som uppfost-
ringsmetod. Föräldrar som kommer från andra kulturer kan ha svårt
att förstå och acceptera det svenska förbudet mot aga. Några särskilda
regler gäller naturligtvis inte för invandrade familjer. Aga inom famil-
jen kan således aldrig accepteras.
Kvinnlig könsstympning
Enligt lagen (1982:316) med förbud mot omskärelse av kvinnor är det
straffbart att utföra ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att
stympa dessa eller åstadkomma andra bestående förändringar av dem
(omskärelse), oavsett om samtycke har lämnats till ingreppet eller inte.
Då en anmälan om misstanke om planerad kvinnlig könsstymp-
![](/sosfs/1997:15/sid26.png)
26
SOSFS
1997:15
ning inkommer till socialtjänsten eller om socialtjänsten på annat sätt
får kännedom om sådan misstanke, bör det första vara att informera
familjen om svensk syn på könsstympning och att svensk lag förbju-
der sådana ingrepp.
Om socialnämnden bedömer att det inte finns något annat sätt att
skydda en flicka mot könsstympning, anser Socialstyrelsen att LVU
bör kunna tillämpas till dess nämnden bedömer att faran för flickan är
över. Se vidare Socialstyrelsens Meddelandeblad 2/93.
Münchhausen-syndrom by proxy
Ett fysiskt övergrepp som uppmärksammats alltmer på senare tid är
Münchhausen-syndrom by proxy. Syndromet innebär att föräldrarna, of-
tast modern, framkallar en sjukdom hos barnet. De hittar på sjukdoms-
symtom hos barnet eller skadar själva barnet. På grundval av föräldrarnas
berättelser kan barnet utsättas för smärtsamma undersökningar, operatio-
ner och behandlingar. Genom att utan orsak behöva underkasta sig smärt-
samma undersökningar, utsätts barnet för en form av fysiskt övergrepp på
föräldrarnas initiativ. Risken för att barnet skall få bestående men eller
avlida är inte ringa. LVU är tillämplig i dessa fall.
Brottsbalkens regler om misshandel
Enligt 3 kap. 5 § BrB föreligger misshandel om någon tillfogar en annan
person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom i van-
makt eller annat sådant tillstånd. Som kroppsskada räknas sår, svullna-
der, benbrott och ledskador, men även funktionsrubbningar av olika
slag som förlamningar eller skador på syn och hörsel. Sjukdom inbegri-
per även psykisk sjukdom eller invaliditet samt sådant lidande som med-
för en medicinsk påvisbar effekt. Med smärta avses ett fysiskt lidande
som inte är alltför obetydligt. Misshandelsbrotten är uppdelade i miss-
handel (3 kap. 5 § BrB) och grov misshandel (3 kap. 6 § BrB).
Vid bedömningen av om en misshandel skall anses som grov skall en-
ligt lagtexten (3 kap. 6 § BrB) särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig
eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjuk-
dom eller på annat sätt visat särskild hänsynslöshet eller råhet. HD har i
ett fall (NJA 1992 s. 85) funnit att misshandel av ett 1,5 år gammalt barn
utgjorde grov misshandel. Misshandeln hade såvitt framkommit skett en-
dast vid ett tillfälle. Barnet hade ett 25-tal skador i form av blåmärken och
skrapsår som var av mindre allvarligt slag. HD fann dock att misshandeln
vittnade om sådan hänsynslöshet att den var att bedöma som grov efter-
som den riktats mot ett litet barn som var helt skyddslöst.
Nämndens bedömning av misshandel
Brottsbalkens kriterier för misshandel och LVU:s bestämmelser om
vilka förhållanden som kan ligga till grund för vård är inte helt jäm-
förbara. Nämnden har möjlighet att ingripa med stöd av LVU om ett
![](/sosfs/1997:15/sid27.png)
27
SOSFS
1997:15
barn utsätts för misshandel, även om det inte går att slå fast vem som
är gärningsman eller om det inträffade inte kan hänföras till misshan-
del enligt brottsbalken.
Socialnämnden har således att göra en självständig bedömning av
barnets behov av skydd och stöd och behöver inte avvakta polisutred-
ningen. Nämndens bedömning skall inte enbart omfatta en eventuell
polisanmäld misshandel utan barnets hela situation. Nämnden har att
vidta de åtgärder som behövs för att skydda barnet och ge det erforder-
lig vård oberoende av om en polisutredning leder till åtal och fällande
dom eller om åtalet läggs ner eller den misstänkte frikänns. Uppgifter
från polisutredningen kan naturligtvis vara värdefulla som del i den
sociala utredningen av vad barnet utsatts för.
Socialnämnden har att ta ställning till om barnet behöver beredas
vård utanför det egna hemmet. Då små barn utsätts för misshandel är
det som regel oundvikligt att skilja dem från hemmet (prop. 1989/90:28
s. 107). Naturligtvis måste en noggrann bedömning göras i det enskil-
da fallet. Att garantera barnets behov av skydd måste dock vara den
primära uppgiften för socialtjänsten. Även om den person som miss-
tänks för eller har gjort sig skyldig till övergrepp lämnar hemmet, är
det viktigt att bedöma om barnets vårdnadshavare i fortsättningen kan
skydda barnet.
Psykisk misshandel
Psykiska övergrepp mot barn kan ske i många olika situationer. Efter-
som psykisk misshandel inte märks lika tydligt som fysisk, kan den
vara svårare att styrka. Psykisk misshandel kan även ligga nära situa-
tioner som kan bedömas som ”brister i omsorgen”.
Med psykisk misshandel menas exempelvis att den unge utsätts för
psykiskt lidande genom systematiska kränkningar, nedvärdering eller
terror (prop. 1989/90:28 s. 107). Det kan vara att ett barn alltid särbe-
handlas negativt i jämförelse med syskonen, inte får äta med familjen,
inte alls får motsvarande standard som övriga familjemedlemmar etc.
En annan situation är då föräldrarna ständigt säger till ett barn att det
är dumt, klumpigt, fult, värdelöst, det värsta som hänt föräldrarna etc.
Ett annat exempel är då ett barn ständigt lever under hot av något slag,
t.ex. hot om stryk eller andra repressalier eller att föräldrarna inte vill
ha kvar barnet i hemmet.
Otillbörligt utnyttjande
Begreppet otillbörligt utnyttjande avser i första hand att någon utnytt-
jar barnet sexuellt. Det kan också vara fråga om att barnet utnyttjas i
pornografiskt syfte.
För ytterligare vägledning, se Socialstyrelsens allmänna råd (1991:3)
”Sexuella övergrepp mot barn”.
Barnet kan vidare utnyttjas otillbörligt på så sätt att det tvingas ut-
föra ett alltför ansträngande kroppsarbete eller att en förälder lägger
![](/sosfs/1997:15/sid28.png)
28
SOSFS
1997:15
på barnet ett så stort självständigt ansvar för hemmet eller familjen att
det medför en påtaglig risk för skada på barnets hälsa eller utveckling
(prop. 1989/90 s. 107).
Överkrav kan ligga nära förhållanden som kan bedömas som ”bris-
ter i omsorgen” genom att barnet inte får erforderlig omsorg i förhål-
lande till sin ålder och sina behov.
Ett otillbörligt utnyttjande behöver inte vara medvetet från fostra-
rens sida. Det kan vara så att denne inte själv förmår att ta tillräckligt
ansvar för hemmet eller inte inser vad som fordras av en vuxen. Det
har då skett ett rollbyte i familjen och barnet övertar föräldrarollen.
Ett sådant förhållande är inte ovanligt i missbrukarfamiljer.
Enbart det förhållandet att en förälder är sjuk eller funktionshind-
rad och att barnet därför får ta mer ansvar än jämnåriga behöver inte
innebära att ett otillbörligt utnyttjande föreligger.
Brister i omsorgen
Psykiska behov
Barn kräver för sin utveckling en miljö som kan ge trygghet, stimu-
lans och känslomässig näring. Ju yngre barnet är desto mer beroende
är det av sina föräldrar/vårdare. Även de vuxnas inbördes relation och
samarbetsförmåga är viktig för barnet.
Om missförhållanden i ett barns hem märks utåt kan det ofta vara
uppenbart att barnet far illa och behöver hjälp. Det kan t.ex. gälla vid
missbruk hos föräldrarna, öppet utlevd aggressivitet, psykisk sjukdom
hos någon av föräldrarna eller andra situationer där föräldrarnas sym-
tom är uppenbara för omgivningen. Men också i familjer som ytligt
sett fungerar väl kan barn fara illa psykiskt eller utsättas för brister i
omsorgen. I konflikter mellan föräldrar får barn många gånger sitta
emellan så att deras utveckling kommer i fara. Barn är känsliga för
familjeproblem och missförhållanden i hemmiljön och kan reagera
med olika symtom. Dessa kan ta sig uttryck på olika sätt i beteende-
störningar eller i psykosomatiska symtom som t.ex. aggressivitet, hu-
vudvärk, magont, sömn- eller matproblem eller inkontinens. En del
barn reagerar med depression och blir mycket tysta och inåtvända och
isolerar sig från sin omgivning.
Brister i omsorgen kan föreligga då ett barns psykiska behov inte
tillgodoses men naturligtvis även om inte de fysiska behoven tillgodo-
ses. Ett litet barn är för sin psykiska och fysiska behovstillfredsstäl-
lelse mer beroende av vuxna än ett äldre barn. Allmänt sett medför
psykiska problem och/eller allvarligt missbruk hos föräldrarna nega-
tiva konsekvenser för barn. För att kunna vidta åtgärder måste social-
nämnden dock kunna påvisa att bristerna hos föräldrarna är sådana att
det aktuella barnets behov inte tillgodoses. Ett barns behov måste be-
dömas utifrån en helhetssyn på barnet med hänsyn tagen till dess ål-
der, utveckling och andra omständigheter. Detta innebär att barn med
liknande symtom kan ha olika vårdbehov som kräver olika insatser
beroende på det enskilda barnets personliga resurser.
![](/sosfs/1997:15/sid29.png)
29
SOSFS
1997:15
Behov av fysisk omvårdnad
Ett litet barn är för sin överlevnad helt beroende av vuxna. Barnet
måste få mat och skyddas från att skada sig. Det behöver en regelbun-
den och trygg livsföring. Barnets och hemmets hygien måste åtmins-
tone vara sådan att barnet inte utsätts för hälsorisker. Barnets fysiska
utveckling är även beroende av en nära kontakt med vårdaren. Vid all-
varliga brister i den kontakten kan barnets viktökning, rörelseutveck-
ling, intellektuella utveckling m.m. hämmas eller avstanna, ”failure to
thrive”. Barnet kan även gå tillbaka i sin utveckling. En del barn kan
ha särskilda behov på grund av tidigare upplevelser. Barn i flyktingfa-
miljer kan t.ex. ha upplevt traumatiska händelser och till följd av det
ha ett stort behov av stöd och behandling.
Nödvändig läkarvård
En annan situation som faller under begreppet ”brister i omsorgen” är
att vårdnadshavaren utsätter barnets hälsa eller utveckling för en på-
taglig risk att skadas genom att inte se till att barnet får lämplig läkar-
vård. Det kan gälla när vårdnadshavaren motsätter sig en nödvändig
medicinsk behandling, t.ex. en operation, blodtransfusion eller medi-
cinering. Det kan även röra sig om barn som har ett funktionshinder
vilket fordrar särskild behandling eller träning för att barnet i framti-
den skall kunna leva ett så bra liv som möjligt och dess utveckling
inte skall äventyras (prop. 1989/90:28 s. 108).
Det är viktigt att föräldrarna noga informeras om de följder som kan
bli aktuella om ett barn inte får nödvändig läkarvård. Det är också viktigt
att föräldrarnas synpunkter på alternativa behandlingar noga beaktas.
Övrigt
Brister i omsorgen kan även föreligga om barnet inte behandlas på ett
adekvat sätt i förhållande till sin ålder. Det förekommer att föräldrar
behandlar relativt stora barn som om de var mycket små vilket hindrar
deras utveckling. För lite omsorg i förhållande till barnets ålder kan å
andra sidan också innebära brist i omsorgen.
En omsorgsbrist som även berörs under rubriken ”Annat förhållande
i hemmet” är då barnet lämnas till andra och miljön där barnet vistas är
otillfredsställande. Underlåter vårdnadshavaren att flytta barnet från
den skadliga miljön, kan det innebära en omsorgsbrist (prop.
1989/90:28 s. 108). Andra gånger kan de hem dit barnet lämnas i sig
erbjuda goda förhållanden, men vårdnadshavaren lämnar barnet i oli-
ka miljöer i en sådan omfattning att det kan bli skadligt för barnet. Det
utmärkande för en sådan situation är att barnet utsätts för ständiga
flyttningar. En liknande situation föreligger enligt Socialstyrelsens
uppfattning om barnet visserligen vistas i det egna hemmet, men det
ständigt är nya personer som tar hand om det. Barnet kan då riskera att
inte få trygghet och kontinuitet och en möjlighet att knyta an till en el-
ler ett par vuxna.
![](/sosfs/1997:15/sid30.png)
30
SOSFS
1997:15
Annat förhållande i hemmet
Med uttrycket ”annat förhållande i hemmet” avses bl.a. fall då missför-
hållandena i hemmet inte i första hand beror på vårdnadshavaren själv
utan på t.ex. en sambo till denne. Det kan vidare vara fråga om förhål-
landen där en förälder inte alls knyter an till sitt barn eller där föräldern
lever i en sjuklig symbios med barnet (prop. 1989/90 s. 108).
Svårartade relationsstörningar mellan barn och förälder eller an-
nan fostrare kan innebära en mycket allvarlig risk för den unges hälsa,
t.ex. genom risk för självmord, eller risk för den sociala utvecklingen
genom att den unge söker sig hemifrån. Oberoende av orsaken till re-
lationsstörningen kan ett vårdbehov föreligga på grund av störningen.
Det behöver således inte föreligga i mer traditionell bemärkelse kon-
staterbara missförhållanden i hemmet eller i den unges eget beteende.
Relationsstörningen i sig kan utgöra ”ett annat förhållande i hemmet”
som bedöms vara skadligt för barnet.
Det behöver inte vara vårdnadshavaren som utsätter barnet för miss-
förhållandet. Eftersom vårdnadshavaren har ansvaret för barnets för-
hållanden skall denne även se till att barnet inte utsätts för övergrepp,
vanvård etc. av andra. Underlåter eller brister vårdnadshavaren i sitt an-
svar för att barnet har tillfredsställande förhållanden, kan en påtaglig
risk för barnets hälsa eller utveckling relateras till vårdnadshavaren.
Regeringsrätten har prövat ett mål (RÅ 1990 ref 97), som avsåg en
16-årig pojke som – på grund av allvarliga relationsstörningar mellan
pojken och dennes föräldrar – var placerad i familjehem med stöd av
LVU. När Regeringsrätten prövade frågan om upphörande av vården
förelåg inte längre de ursprungliga missförhållandena i hemmet. Poj-
ken vägrade emellertid att flytta hem och han uttryckte mycket nega-
tiva känslor mot sina biologiska föräldrar. Stora ansträngningar hade
gjorts för att få honom att acceptera kontakt med föräldrarna. Ytterli-
gare försök i den vägen bedömdes innebära en påtaglig risk för poj-
kens hälsa och utveckling. Hans inställning till kontakt och hemflytt-
ning var konsekvent och väldokumenterad. Regeringsrätten fann att
oberoende av vem som kunde läggas relationsstörningen till last så var
den ett faktum. Den ansågs medföra en påtaglig risk för pojkens hälsa
och utveckling, och risken var att hänföra till förhållandena i pojkens
hem. Regeringsrätten fann att behov av vård med stöd av LVU fortfa-
rande förelåg.
När föräldrarna har för avsikt att placera barnet
utomlands
Föräldrabalken ger vårdnadshavaren rätt att bestämma var den unge
skall bo. En del föräldrar av utländsk härkomst vill ibland skicka sina
barn till hemlandet för bl.a. äktenskap.
När barnet är svensk medborgare gäller svensk lag för äktenskaps-
ålder samt att äktenskapet naturligtvis skall vara frivilligt. Om hem-
sändning till ett ursprungsland för äktenskap mot den unges vilja blir
![](/sosfs/1997:15/sid31.png)
31
SOSFS
1997:15
aktuell för en svensk medborgare, bör detta enligt Socialstyrelsens
uppfattning kunna utgöra grund för vård med stöd av LVU med åbe-
ropande av annat förhållande i hemmet.
Barn som inte vistas i Sverige
Har den unge tillfälligt lämnat landet eller förts ut ur landet kan han
ändå anses stå under sin vårdnadshavares ansvar. Ibland kan den unge
medvetet ha förts ut ur landet för att förhindra att den unge omhänder-
tas eller bereds vård.
Ett beslut om vård med stöd av LVU kan fattas även om den unge
inte vistas i landet, men det måste finnas någon kommun som är behö-
rig att ansöka om vård. Sverige har dock inte någon möjlighet att verk-
ställa ett beslut så länge som den beslutet rör befinner sig i utlandet.
![](/sosfs/1997:15/sid32.png)
32
SOSFS
1997:15
5 Förutsättningar för vård – beteendefallen
Förutsättningar för ingripande
I 3 § LVU anges förutsättningarna för att vård skall få beslutas på grund
av den unges eget beteende (beteendefallen):
– missbruk av beroendeframkallande medel,
– brottslig verksamhet, eller
– något annat socialt nedbrytande beteende.
För att ligga till grund för ett beslut om vård skall den unges beteende
i sig medföra en påtaglig risk för att den unge själv tar skada.
Många gånger är dock den unges agerande orsakat av brister i hem-
miljön. Socialstyrelsen anser därför att socialnämnden noga bör över-
väga om inte även miljöindikationen bör ligga till grund för en ansökan
om vård med stöd av LVU i de fall förutsättningarna för vård enligt 3 §
LVU föreligger. Detta gäller främst ungdomar i de nedre tonåren.
Det är endast den unges eget vårdbehov som får ligga till grund för
ingripandet. Intresset av t.ex. ett samhällsskydd eller skydd för den
unges familj är i sig inte tillräckliga skäl för vård med stöd av LVU.
Åldersgränser vid beredande av vård med stöd
av 3 § LVU
Vård med stöd av 3 § LVU på grund av den unges eget beteende kan
beslutas beträffande ungdomar som ännu inte fyllt 20 år (1 § tredje
stycket LVU). Detta innebär att ansökan om vård skall ha hunnit bifal-
las innan den unge fyller 20 år. Beslutet om vård behöver dock inte ha
vunnit laga kraft inom denna tid. Om beslutet överklagas och den
unge hinner bli 20 år innan frågan avgörs i högre instans, utgör detta
inget hinder mot att fastställa beslutet (RÅ 1987 ref 8). Har däremot
lägre instans avslagit ansökan om vård med stöd av LVU kan inte en
högre instans efter överklagande bifalla ansökan om den unge under
tiden hunnit fylla 20 år.
Vård som beslutats med stöd av 3 § LVU skall upphöra senast då
den unge fyller 21 år (21 § tredje stycket LVU).
Pågående vård med stöd av 2 § LVU
Om den unge vårdas med stöd av 2 § LVU utgör detta inget hinder mot
att vård beslutas även med stöd av 3 § LVU. Detta kan bli aktuellt om
den unge på grund av missbruk eller kriminalitet behöver beredas vård
även enligt 3 § LVU. Den unge kan även närma sig åldersgränsen 18 år,
men vårdbehovet kvarstår på grund av den unges eget beteende. Ett an-
nat exempel är då den unges vårdbehov inte kan tillgodoses genom pla-
cering i familjehem eller HVB utan endast på ett särskilt ungdomshem.
![](/sosfs/1997:15/sid33.png)
33
SOSFS
1997:15
Endast om den unge vårdas med stöd av 3 § LVU får de särskilda befo-
genheterna i 15–20 §§ LVU användas. En ansökan om vård med stöd av
3 § LVU måste naturligtvis i vanlig ordning göras till länsrätten.
Vård med stöd av LVU lämpligare än annan vård
När det gäller ungdomar mellan 18 och 20 år sägs i 1 § tredje stycket
LVU att vård får beredas den unge om sådan vård med hänsyn till den
unges behov och personliga förhållanden i övrigt är lämpligare än nå-
gon annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med
den unges samtycke.
För missbrukare i denna ålderskategori kan den vård som kan ges
genom socialnämndens försorg vara bättre ägnad att förhindra att miss-
bruket leder till skada för den unges utveckling än de insatser som kan
ges genom annat samhällsorgans försorg.
Vård med stöd av LVU skall endast jämföras med sådan institutio-
nell vård för vilken den unge kan omhändertas mot sin vilja, t.ex. vård
enligt LVM, LPT, LRV eller kriminalvård. Vård genom enskildas för-
sorg, som t.ex. frivillig vård i familjehem, är inte någon sådan vård som
i detta avseende skall jämföras med vård enligt LVU (RÅ 1983 2:52).
Missbruk av beroendeframkallande medel
Om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att
skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, kan LVU
vara tillämplig. Med beroendeframkallande medel avses alkohol, nar-
kotika eller därmed jämställda tekniska preparat som thinner (prop.
1979/80:1 s. 582). Med alkohol menas sprit och alla sådana drycker
som inte räknas som alkoholfria enligt lagen (1977:292) om tillverk-
ning av drycker. Med narkotika avses de medel som Läkemedelsver-
ket upptar i sin narkotikaförteckning.
Till beroendeframkallande medel hör även flyktiga lösningsmedel,
ersättningsmedel som hårvatten, deodoranter m.m. som innehåller al-
kohol. Vidare ingår även icke-medicinskt och icke-vetenskapligt bruk
av beroendeframkallande läkemedel, främst bensodiazepiner som Va-
lium, Rohypnol, Stesolid m.fl.
Frågan om det föreligger ett missbruk av beroendeframkallande
medel måste bedömas utifrån vilket/vilka preparat det rör sig om, hur
ofta och hur mycket den unge konsumerar, situationen kring använd-
ningen, de konsekvenser bruket fått, den unges ålder och övriga om-
ständigheter. Ungdomar, och framför allt flickor, etablerar ett miss-
bruk på kortare tid än vuxna och en beroendesituation utvecklas
snabbare. De sociala konsekvenserna kan också bli allvarliga eftersom
unga personer ännu inte hunnit få någon förankring på arbetsmarkna-
den eller genom att de bildat familj.
Allt icke-medicinskt och icke-vetenskapligt narkotikabruk är miss-
bruk. Användandet av narkotika vid ett enstaka tillfälle behöver dock
inte innebära att det finns en påtaglig risk för den unges hälsa eller ut-
![](/sosfs/1997:15/sid34.png)
34
SOSFS
1997:15
veckling. En sådan bedömning måste göras från fall till fall. Även ett
enstaka bruk av narkotika bör dock vara ett observandum till social-
tjänsten att hålla sig underrättad om den unges fortsatta utveckling. I för-
arbetena till tidigare LVU uttalades följande (prop. 1979/80:1 s. 582):
”Ett regelbundet bruk av sådana preparat i barn- och ungdomsåren kan
mycket snart leda till fara för den unges hälsa eller utveckling. Ur bruket
av alkohol kan utvecklas ett beroende som den unge inte själv förmår ta
sig ur. Redan i utvecklingen mot en beroendesituation kan det således
ligga en fara för den unges hälsa och utveckling. Uppenbarligen skall i
första hand insatser i den unges eget hem ge honom stöd och hjälp. Miss-
bruket kan emellertid ha nått den grad att det föreligger allvarlig fara och
att det behövs vård utom det egna hemmet. Går det i sådana fall inte att få
ett samtycke till vården, kan det bli nödvändigt att bereda den underårige
vård med stöd av LVU. Det förekommer inte sällan att ungdomar använ-
der narkotiska preparat vid något enstaka tillfälle, men att missbruket
upphör av sig självt. Enstaka bruk av tung narkotika som t.ex. heroin lik-
som en längre tids frekvent missbruk – oavsett vilket preparat det är fråga
om – kan däremot innebära en allvarlig fara för den unges hälsa eller ut-
veckling. Kan i sådant fall behövlig vård inte ges i frivilliga former, bör
LVU:s bestämmelser bli tillämpliga.”
Blandmissbruk kan förekomma hos missbrukande ungdomar. Genom
att olika preparat blandas är effekten svårare att förutse, vilket gör att
missbruket måste bedömas som mer riskfyllt.
Brottslig verksamhet
Brottslig verksamhet kan innebära att LVU är tillämplig. Detta förutsät-
ter att den unge begår upprepade brott som inte är av bagatellkaraktär
eller att den unge begår ett enstaka brott av allvarligt slag. En förutsätt-
ning är dock att brottsligheten ger uttryck för en sådan bristande an-
passning till samhällslivet att det kan anses föreligga ett vårdbehov.
Det är vårdbehovet som är det centrala och inte brottet i sig. LVU är
en vårdlag. Straff kan utdömas flera år efter det att brottet begåtts,
medan vårdbehovet skall vara aktuellt för att insatser inom social-
tjänsten skall kunna ges.
Annat socialt nedbrytande beteende
Med ”socialt nedbrytande beteende” menas att den unges beteende av-
viker från samhällets grundläggande normer på ett sätt som kan leda
till en påtaglig risk för den unges hälsa eller utveckling. En helhetsbe-
dömning av den unges situation i relation till hans ålder är därvid vik-
tig att göra. Exempel på ett socialt nedbrytande beteende kan vara att
den unge begått ett eller ett par allvarliga brott utan att det kan betrak-
tas som brottslig verksamhet i nyssnämnt avseende. Ett annat exempel
kan vara att den unge annat än tillfälligtvis vistas i missbruksmiljöer
eller s.k. knarkarkvartar, eller att den unge prostituerar sig eller upp-
träder på sexklubb. Beteendet skall innebära en påtaglig risk för den
![](/sosfs/1997:15/sid35.png)
35
SOSFS
1997:15
unges hälsa eller utveckling, vilket framgår av paragrafens inledning.
I fråga om prostitution torde den förutsättningen regelmässigt vara upp-
fylld.
Det bör observeras att nämnden bör göra en sammantagen bedöm-
ning av de olika beteenden som den unge uppvisar (jfr RÅ84 2:31).
Missbruk av anabola steroider
Anabola steroider klassas inte som beroendeframkallande medel (prop.
1993/94:149 s. 45). De påverkar dock dem som använder preparaten
nedbrytande både socialt och medicinskt. Genom att innehav av do-
pingpreparat kriminaliserats har en markering av dess skadlighet gjorts,
jfr lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning kan bruk av anabola steroider ut-
göra ett sådant annat socialt nedbrytande beteende som omfattas av
LVU (jfr SOU 1996:126 s. 217). För att bedöma risken för den unges
hälsa och utveckling måste missbrukets omfattning, effekter, syfte m.m.
bedömas mer sammantaget och sättas i relation till den unges livsföring
och beteende i övrigt.
Skolskolk
Varken i lagtext eller i förarbeten till LVU nämns något om skolskolk.
Skolk är primärt en uppgift för skolan att åtgärda och torde i sig inte
kunna utgöra grund för vård enligt LVU.
Åtgärder för barn och ungdomar som hålls hemma från skolan av
sina föräldrar, hör snarare samman med förutsättningar för vård en-
Psykiskt störda ungdomar
En psykisk störning hos den unge utgör i sig inte grund för vård med
stöd av LVU. När det gäller ungdomar som till följd av en psykisk
störning missbrukar, begår brott eller har ett annat socialt nedbrytan-
de beteende kan det dock finnas skäl att ingripa med ett omhänderta-
gande med stöd av LVU.
Socialtjänsten har det yttersta ansvaret för att barn och ungdomar
som far illa får den hjälp de behöver. Det måste emellertid avgöras
från fall till fall vilken vård som är lämpligast. I vissa fall kan den nöd-
vändiga vården ges inom ramen för socialtjänstens egna behandlings-
resurser, i andra fall kan det vara lämpligare att bereda den unge vård
inom psykiatrin (prop. 1989/90:28 s. 67).
Unga lagöverträdare
Barn under 15 år
Enligt 1 kap. 6 § BrB får en person inte dömas till påföljd för brott som
han begått innan han fyllt 15 år. Socialnämnden har dock ansvar för
att utreda behovet av stöd för den unge och det föreligger inga hinder
![](/sosfs/1997:15/sid36.png)
36
SOSFS
1997:15
för nämnden att åberopa brottslig verksamhet som grund för en ansö-
kan om vård med stöd av 3 § LVU för någon som inte fyllt 15 år. So-
cialnämnden skall göra en helhetsbedömning av den unges situation
och vårdbehov.
Rikspolisstyrelsen har utfärdat allmänna råd (FAP 403-1) ”Om ut-
redning av brott under 15 år m.m.”.
Ungdomar som fyllt 15 men inte 18 år
En person som fyllt 15 år är straffbar, dvs. han kan dömas till straff för
brott han begått efter det han fyllt 15 år. För ungdomar under 18 år lig-
ger dock det primära ansvaret för den unges behov av insatser på soci-
alnämnden (prop. 1979/80:1 del C s. 52).
Om någon har begått ett brott innan han fyllt 18 år, får åklagaren en-
ligt 16 § LUL under vissa förutsättningar besluta om åtalsunderlåtelse.
Åtalsunderlåtelse får enligt 17 § LUL beslutas om den unge blir fö-
remål för sådan åtgärd som anges nedan och det med skäl kan antas att
vad som därigenom vidtas är lämpligast för den unge.
1. vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen,
2. vård eller annan åtgärd enligt LVU, eller
3. annan åtgärd som innebär att den unge får hjälp och stöd.
Åtalsunderlåtelse får också beslutas om det är uppenbart att brottet skett
av okynne eller förhastande.
Vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas skall åkla-
garen särskilt beakta den unges vilja att avhjälpa eller begränsa skadan.
Även om åtal väcks mot den unge skall domstolen iaktta vissa be-
gränsningar vad gäller påföljdsvalet. Enligt 30 kap. 5 § BrB får rätten,
för brott som någon begått innan han fyllt 18 år, döma till fängelse en-
dast om det finns synnerliga skäl.
Ungdomar som fyllt 18 men inte 21 år
Vård inom socialtjänsten har för lagöverträdare inom denna ålders-
grupp inte företräde framför straffrättsliga sanktioner. Socialtjänsten
har dock möjlighet att ingripa även mot dessa ungdomar och ansöka
om vård med stöd av LVU om sådan vård anses vara lämpligare än an-
nan vård, se s. 33.
Kan den som är under 21 år och som begått brottslig gärning bli
föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller LVU,
får rätten enligt 31 kap. 1 § BrB överlämna åt socialnämnden att för-
anstalta om erforderlig vård inom socialtjänsten.
För brott som någon begått efter det han fyllt 18 år men innan han fyllt
21 år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn till gärning-
ens straffvärde eller annars finns särskilda skäl (30 kap. 5 § BrB).
![](/sosfs/1997:15/sid37.png)
37
SOSFS
1997:15
6 Ansökan om vård
En ansökan om vård med stöd av LVU hos länsrätten skall enligt 4 §
andra stycket LVU innehålla en redogörelse för den unges förhållan-
den, de omständigheter som utgör grund för att den unge behöver be-
redas vård, tidigare vidtagna åtgärder och den vård som socialnämn-
den avser att anordna.
Fyra dokument bör finnas med:
– ansökan om vård där grunderna för vård anges samt protokollsut-
drag från det nämndsammanträde vid vilket det beslutades om att
ansöka om vård
– social utredning/redogörelse
– vårdplan
– läkarintyg
Ansökan
I ansökan skall anges grunderna för vårdyrkandet, dvs. vilka brister
som föreligger i den unges hemförhållanden (miljöfallen) eller i den
unges beteende (beteendefallen) och på vad sätt den unge befaras ta
skada av rådande förhållanden (4 § andra stycket LVU). Av ansökan
skall också framgå att det kan antas att behövlig vård inte kan ges med
samtycke av vårdnadshavaren och, när den unge har fyllt 15 år, av ho-
nom själv (prop. 1989/90:28 s. 109). Vårdnadshavarens och den unges
syn på vårdbehovet bör redovisas.
Vid ansökan till länsrätten tillämpas bestämmelserna i 54 § SoL.
Detta innebär att förvaltningslagens regler om bl.a. parts rätt till in-
syn, om kommunikation, om parts rätt att meddela sig muntligt och
myndigheters skyldighet att motivera sina beslut är tillämpliga. Den
som ärendet rör har också enligt 55 § SoL rätt att närvara vid nämn-
dens sammanträde, om inte särskilda skäl föranleder annat.
Nämndens beslut att ansöka om vård med stöd av LVU kan inte
överklagas.
Den unges synpunkter
Av 36 § första stycket LVU framgår att den unge, om han fyllt 15 år, har
rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt LVU. Enligt tredje
stycket bör barn som är yngre än 15 år höras om det kan vara till nytta
för utredningen och det kan antas att barnet inte tar skada av att höras.
Utredning
När det gäller handläggningen av den utredning som ligger till grund
för en ansökan om vård med stöd av LVU, se Socialstyrelsens allmänna
råd (1994:3) ”Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten”.
![](/sosfs/1997:15/sid38.png)
38
SOSFS
1997:15
Vårdplan – den behövliga vården
Det är lämpligt att socialnämnden i samband med ansökan om vård
presenterar en specificerad vårdplan (prop. 1989/90:28 s. 109).
En vårdplan är en övergripande plan över den vård som socialnämn-
den anser nödvändig.
Vårdplanen skall så långt möjligt upprättas i samråd med vårdnads-
havaren och, när det rör äldre barn, även i samarbete med den unge. Sär-
skilt viktigt är det då den unge fyllt 15 år (1 och 36 §§ LVU).
Av planen bör framgå vilka insatser nämnden tidigare vidtagit, den
unges nuvarande situation samt det behandlingsbehov som föreligger och
det sätt på vilket nämnden avser att tillgodose detta. Planen bör också re-
dovisa på vilket sätt den planerade vården utanför det egna hemmet kom-
mer att ingå som en del i ett vårdprogram. Planen får emellertid inte låsa
den fortsatta behandlingen utan skall naturligtvis kunna revideras och an-
passas efter utvecklingen av vården (prop. 1979/80:1 s. 585).
Vårdplanens innehåll
Vårdplanen bör enligt Socialstyrelsens uppfattning innehålla uppgif-
ter om vilken vårdform som är planerad, dvs. familjehem eller hem för
vård eller boende, vårdens huvudsakliga inriktning och under vilka
premisser socialnämnden anser att vården bör kunna upphöra. Det är
inte möjligt att i vårdplanen sätta ut någon specifik tid för när vården
skall upphöra. Däremot bör ett visst tidsperspektiv kunna anges, t.ex.
om vården är avsedd att vara långvarig, att pågå under flera år eller
liknande.
JO har i beslut (JO 1992/93 s. 308) uttalat att det inte är möjligt att
på förhand bestämma hur länge vården skall fortgå och att det måste
anses som olämpligt att i en vårdplan bestämma en minsta tid som
vården skall fortgå.
Särskilda inslag i vården bör anges så långt det går att förutse, t.ex.
barnpsykiatrisk behandling. En viktig fråga är hur kontakten mellan
barnet och föräldrarna samt andra för barnet betydelsefulla personer
skall ordnas under vårdtiden.
Om nämnden vid ansökan vet vilket specifikt familjehem eller HVB
nämnden har för avsikt att placera den unge i, bör hemmet enligt So
cialstyrelsens uppfattning anges i vårdplanen. Om nämnden däremot
inte känner till vilket hem den unge skall placeras i, bör i stället vård-
formen anges, t.ex. familjehem eller HVB.
Socialnämnden beslutar om innehållet i vården av den unge. Där-
emot ger LVU inte nämnden någon befogenhet att tvinga barnets för-
äldrar att underkasta sig någon form av vård. Vårdplanen för barnet
omfattar därför endast den vård som planeras för barnet. Om grunden
för vården är barnets hemmiljö kan ofta föräldrarna behöva någon
form av insats. En särskild plan över insatser för föräldrarna bör då
upprättas. Men det rör sig då om en vårdplan för föräldrarna vilken
inte ingår i barnets vårdplan.
![](/sosfs/1997:15/sid39.png)
39
SOSFS
1997:15
Särskild handling
LVU är inte tillämplig om den behövliga vården kan ges med sam-
tycke. De som skall lämna samtycke till den föreslagna vården måste
veta vad de samtycker till. För att tydligt markera skillnaden mellan
utredningen och vårdplanen anser Socialstyrelsen att vårdplanen bör
utgöra en separat handling. Det är även praktiskt med tanke på att
vårdplanen ligger till grund för vårdens genomförande. Vårdplanen är
en viktig utgångspunkt vid övervägande/omprövning.
Vårdplanens betydelse i länsrätten
Länsrätten beslutar endast om vård enligt LVU skall beredas den unge
eller inte. Domstolen fattar således inte i samband härmed beslut i frå-
gor om vårdens innehåll eller om placeringsform. Vårdplanen har vid
länsrättens prövning av ansökan om vård betydelse framför allt vid
bedömningen av frågan om den behövliga vården i stället kan ges med
lämnat samtycke. T.ex. kan samtycke ha lämnats till enbart viss vård.
Rätten har då att bedöma om den vården är att anse som tillräcklig för
barnets behov.
Vårdplanens ställning under vårdtiden
Vårdplanen utgör ett planerings- och utvärderingsinstrument. Ändring-
ar i en vårdplan måste dock få göras under pågående vård. Om vård-
nadshavaren och den unge inte samtycker till ändringar av planen vid
frivillig vård, kan det bli nödvändigt att överväga ansökan om vård med
stöd av LVU. Ändringar under pågående LVU-vård skall ske i samråd
med vårdnadshavaren och den unge liksom vid den ursprungliga vård-
planeringen.
Läkarintyg
En läkarundersökning är många gånger nödvändig för att nämnden
skall kunna bedöma den unges behov av vård. Läkarundersökningen
skall enligt 32 § LVU som regel äga rum innan nämnden ansöker om
vård. Nämnden kan underlåta att förordna om läkarundersökning, om
sådan av särskilda skäl framstår som obehövlig. Sådana skäl kan vara
att den unge redan tidigare genomgått en läkarundersökning eller att
det föreligger en tillfredsställande utredning om hans hälsotillstånd,
t.ex. en barnpsykiatrisk bedömning.
Socialstyrelsen vill understryka att bestämmelsen om läkarunder-
sökning inte enbart är en formalitet, utan att den är ett viktigt komple-
ment till den sociala utredningen. Den skall både utgöra en del av un-
derlaget för bedömningen av om samhället behöver ingripa till den
unges skydd med stöd av LVU och tillföra utredningen material av
betydelse för behandlingsplaneringen (prop. 1989/90:28 s. 69 och JO
1980/81 s. 287).
För att kunna erbjuda den unge rätt vård är det väsentligt att social-
nämnden har en sådan kännedom om den unge att adekvat vårdalter-
![](/sosfs/1997:15/sid40.png)
40
SOSFS
1997:15
nativ kan erbjudas. Det räcker inte med att enbart utgå från föräldrarnas
brister eller från uppgifter om missbruk, kriminalitet eller dylikt hos
den unge. Vid val av vårdform är det nödvändigt att utgå från de sär-
skilda behov den unge har. Mognadsnivån har därvid betydelse. Många
gånger är det därför nödvändigt att anlita barn- och ungdomspsykolo-
gisk eller motsvarande psykiatrisk expertis i denna utredning.
Socialnämndens uppdrag
Det är socialnämnden som ger ett uppdrag till en läkare att utföra un-
dersökning enligt 32 § LVU. Nämnden anger undersökningens omfatt-
ning och vilka eventuella prover som nämnden önskar skall tas. Läka-
ren som utför undersökningen och eventuell provtagning avgör om
undersökningen och prover kan tas av medicinska skäl. Enligt 2 § lagen
(1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården,
åliggandelagen, svarar läkaren för att undersökningen utförs sakkun-
nigt och ansvarsfullt i överensstämmelse med vetenskap och beprövad
erfarenhet och att den undersökte visas omtanke och respekt. Läkarin-
tyget skall enligt 5 § samma lag utformas med noggrannhet och omsorg.
Se vidare Socialstyrelsens föreskrifter (SOSFS 1981:25) för hälso- och
sjukvårdspersonalen om avfattande av intyg m.m. och i tillämpliga de-
lar Socialstyrelsens allmänna råd (SOSFS 1997:5) ”Rättsintyg vid ut-
redning av vålds- och sexualbrott”.
Kompetens för att avge läkarintyg
Det är i lagtexten inte angivet vilken kategori av läkare som skall ge-
nomföra läkarundersökningen. Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör
undersökningen utföras av allmänläkare eller annan specialistkompe-
tent läkare med relevant kompetens för det enskilda fallet.
Hur omfattande bör undersökningen vara?
Det får utifrån situationen i det enskilda ärendet bedömas hur omfat-
tande en läkarundersökning skall vara (prop. 1989/90:28 s. 70). Efter-
som läkarundersökningen ingår som en del i beslutsunderlaget, är det
viktigt att undersökningen blir så omfattande som det enskilda ären-
det kräver. Den unges både fysiska och psykiska status bör undersö-
kas. I fall av vanvård eller känslomässig försummelse är det viktigt att
det sker en kroppsundersökning. Små barn reagerar inte sällan psyko-
somatiskt på brist på kontakt eller andra störningar i samspelet mellan
barn och föräldrar. En somatisk undersökning bör därför regelmässigt
göras på små barn.
I vilka fall bör en barnpsykiatrisk utredning göras?
Många gånger behövs kunskaper om barnets känslomässiga relationer
till vuxna för att kunna bedöma barnets hälsa eller utveckling. Sådan
kunskap finns idag huvudsakligen inom barn- och ungdomspsykiatrin
och bör kunna tillgodoses genom konsultkontakter mellan socialnämnd,
![](/sosfs/1997:15/sid41.png)
41
SOSFS
1997:15
barnmedicin, allmän medicin och barn- och ungdomspsykiatri (prop.
1989/90:28 s. 70).
Läkarundersökning enligt 32 § LVU
Enligt 32 § första stycket LVU har socialnämnden rätt att besluta om
läkarundersökning av den unge och även utse läkare för detta ända-
mål.
En läkarundersökning av en underårig bör i första hand ske i sam-
råd med den unge och hans vårdnadshavare. Om detta inte är möjligt
och nämnden finner det nödvändigt med en sådan undersökning, kan
nämnden besluta om läkarundersökning med stöd av 32 § LVU.
JO har (JO 1994/95 s. 292) kommenterat socialtjänstens möjlighe-
ter till medverkan vid läkarundersökning av små barn utan vårdnads-
havarens samtycke. JO uttalar att:
”Socialnämnden får i ett ärende enligt LVU besluta om läkarundersök-
ning av den unge samt utse läkare för undersökningen. Bestämmelsen
innebär i princip att socialnämnden får besluta om läkarundersökning
mot vårdnadshavarens vilja i ett ärende enligt den angivna lagen. Det lig-
ger dock i sakens natur att nämnden endast i undantagsfall bör utnyttja en
sådan befogenhet (jfr beträffande motsvarande bestämmelse i den äldre
lagstiftningen rörande vård av unga prop. 1979/80:1 s. 603).
En förutsättning för att genomföra en läkarundersökning i enlighet
med det angivna stadgandet är givetvis att ett formellt beslut härom fat-
tats.... Det kan vidare enligt min uppfattning inte komma ifråga att enbart
med stöd av 32 § LVU utan vårdnadshavarens vetskap genomföra en lä-
karundersökning av barnet. Om vårdnadshavaren motsätter sig läkarun-
dersökning kan denna omständighet, tillsammans med vad som i övrigt
framkommit i ärendet, utgöra tillräcklig anledning för socialnämnden att
fatta beslut om omedelbart omhändertagande enligt 6 § LVU.”
Enligt Socialstyrelsens uppfattning kan en läkarundersökning med stöd
av 32 § LVU mot de berördas samtycke på sin höjd avse en poliklinisk
undersökning. Vårdnadshavaren måste informeras före beslut om lä-
karundersökning. En läkarundersökning som avses pågå under flera
dagar bör enligt Socialstyrelsens uppfattning inte beslutas enbart med
stöd av 32 § LVU. Om inte denna begränsning iakttogs, skulle nämn-
den med stöd av 32 § LVU kunna skilja den unge från hemmet en
längre tid och därmed få till stånd en åtgärd som motsvarar ett ome-
delbart omhändertagande. Eftersom ett beslut om läkarundersökning
inte är omgärdat med sådana skyddsregler som är aktuella vid ett om-
händertagande, skulle nämnden genom att använda sig av 32 § urhol-
ka dessa rättsregler.
Krävs det en längre tid för undersökning och kan inte samtycke er-
hållas, måste ett beslut om ett omedelbart omhändertagande med stöd
av 6 § LVU fattas. Övriga förutsättningar för ett sådant omhänderta-
gande måste då föreligga. Ett beslut om omedelbart omhändertagande
får inte fattas enbart i syfte att få till stånd en läkarundersökning (prop.
1979/80:1 s. 603).
![](/sosfs/1997:15/sid42.png)
42
SOSFS
1997:15
Möjligheten att besluta om läkarundersökning enbart med stöd av
32 § LVU mot vårdnadshavarens vilja är således begränsad.
Läkarundersökning med anledning av misstanke
om brott mot barnet
En läkarundersökning som ett led i ett utredningsförfarande i ärenden
enligt LVU måste skiljas från en läkarundersökning som led i en
brottsutredning, t.ex. vid misstanke om att ett barn utsatts för miss-
handel eller sexuella övergrepp.
Om den unge befaras ha misshandlats eller utnyttjats sexuellt, är
den unge att anse som målsägande. Mot en målsägande kan under för-
undersökningen inga tvångsmedel tillgripas.
Det ingår ofta som ett led i förundersökningen om sexuella över-
grepp att genomföra en läkarundersökning av målsäganden. Reglerna
i 28 kap. 12 § RB om kroppsbesiktning är tillämpliga endast på den
som är misstänkt. En undersökning av målsäganden förutsätter såle-
des dennes samtycke eftersom det inte finns några regler om tvångs-
användning i dessa fall.
Frågan om undersökning av underårig, dvs. den som inte fyllt 18 år,
avgörs som regel av vårdnadshavaren. Har den unge uppnått en sådan
ålder och mognad att han eller hon själv bör få bestämma och kan ta
grundad ställning i frågan bör dock hans eller hennes vilja respekteras
(jfr 6 kap. 11 § FB).
När det gäller yngre barn avgör vårdnadshavaren om undersökning
skall få göras. Finns det två vårdnadshavare måste de vara överens. Om
barnet är omhändertaget eller genomgår vård enligt LVU, har social-
nämnden rätt att besluta om barnets personliga förhållanden i den mån
det behövs för att genomföra vården (11 § fjärde stycket LVU). Av be-
stämmelsen följer att socialnämnden kan låta undersöka ett barn i en
brottsutredning, dock endast om det behövs för att bedöma behovet av
vård enligt LVU eller för att genomföra sådan vård (jfr JO 1994/95 s.
292 och JO 1995/96 s. 89). Denna befogenhet får således endast åbero-
pas om lagliga förutsättningar finns för tillämpningen av bestämmel-
serna i LVU. Omhändertagande enbart för att tillgodose polisens önske-
mål om läkarundersökning är således inte tillåtet.
Är det fråga om ett barn som nått sådan ålder och mognad att han
själv bör få bestämma, bör även nämnden respektera barnets vilja.
![](/sosfs/1997:15/sid43.png)
43
SOSFS
1997:15
7 Omedelbart omhändertagande
I vissa situationer måste det finnas en möjlighet för socialnämnden att
ingripa akut utan att behöva avvakta länsrättens beslut om vård. En
sådan möjlighet anvisas i 6 § LVU som medger ett interimistiskt be-
slut i avvaktan på ett slutligt beslut i vårdfrågan.
Socialstyrelsen vill framhålla att socialnämnden både har en rätt och
en skyldighet att i undantagsfall besluta om ett omedelbart omhänderta-
gande utan att i förväg underrätta vårdnadshavaren. Det kan vara i si-
tuationer då barnets behov av skydd kräver det, t.ex. vid misstanke om
sexuella övergrepp eller misshandel.
Ett omedelbart omhändertagande får inte beslutas enbart för att möj-
liggöra en läkarundersökning eller polishandräckning. Övriga förutsätt-
ningar för omhändertagande måste vara uppfyllda (JO 1988/89 s. 178).
Förutsättningar för ingripande
Förutsättningarna för omedelbart omhändertagande anges i 6 § LVU.
Där regleras även vem som är behörig att fatta beslut.
Två förutsättningar krävs för beslut om ett omedelbart omhänder-
tagande:
Socialnämnden får besluta att den som är under 20 år omedelbart
skall omhändertas, om
1. det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU,
och
2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till något av
följande skäl:
a. vårdbehovet är med hänsyn till risk för den unges hälsa eller ut-
veckling akut,
b. den fortsatta utredningen kan allvarligt försvåras, eller
c. vidare åtgärder kan hindras.
Båda förutsättningarna enligt 1 och 2 måste vara uppfyllda.
1. Sannolikt behov av vård enligt LVU
Eftersom ett omedelbart omhändertagande är ett interimistiskt beslut
är det naturligt att en preliminär bedömning av om LVU är tillämplig
måste göras. Vid den bedömningen skall det framstå som sannolikt att
den unge behöver beredas vård med stöd av LVU. Det ligger i sakens
natur att ett fullständigt beslutsunderlag ofta saknas i situationer där
ett omedelbart omhändertagande blir aktuellt. I akuta situationer mås-
te ibland en tämligen hög grad av osäkerhet accepteras. LVU:s grund-
läggande skyddsintresse måste dock alltid styra nämndens handlande.
Många gånger inträffar något plötsligt som innebär att ett barn behö-
ver omhändertas och utredningen påbörjas med anledning av händel-
![](/sosfs/1997:15/sid44.png)
44
SOSFS
1997:15
sen eller en anmälan. Att vård med stöd av LVU senare visar sig inte
komma till stånd behöver dock inte innebära att beslutet var en felbe-
dömning. Det kan t.ex. röra sig om situationer som senare går att lösa
genom ett samtycke till frivillig vård utanför hemmet, genom att andra
stöd- och hjälpinsatser kan vidtas eller att farorekvisitet har bortfallit.
Kravet att 2 eller 3 § LVU sannolikt skall vara tillämplig innebär i och
för sig ett relativt starkt krav, men måste nyanseras något beroende på vil-
ken situation det gäller. Det ställs högre krav då utredningsskäl ligger till
grund för ingripandet än då ett akut vårdbehov bedöms föreligga.
Socialnämnden skall i sitt beslut om omhändertagande ange om det
är hemförhållandena (2 §), den unges eget beteende (3 §) eller båda som
brister (RÅ82 2:49). Missförhållandet måste även kunna preciseras i
viss utsträckning. Om det är hemförhållandena som brister, går ett ome-
delbart omhändertagande inte att besluta sedan den unge fyllt 18 år.
2. Rättens beslut kan inte avvaktas
a. Akut vårdbehov
Förutom att det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med
stöd av LVU, fordras att vårdbeslutet med hänsyn till risken för den
unges hälsa eller utveckling inte kan avvaktas.
Situationer hänförliga till 2 § LVU
Risken för den unges hälsa eller utveckling måste bedömas vara akut.
Det kan röra sig om situationer när den unge behöver omedelbar läkar-
vård eller viss sjukvårdande behandling som vårdnadshavaren mot-
sätter sig, t.ex. blodbyte, blodtransfusion, operation, läkemedelsbe-
handling eller annan behandling som inte går att avvakta utan risk för
skada hos den unge.
En annan situation är när små barn mer eller mindre står utan fung-
erande vårdare och inte får mat eller nödvändig omvårdnad. En del
situationer kan snabbt bli direkt livshotande, t.ex. för ett spädbarn el-
ler ett barn som på grund av sjukdom fordrar särskild omvårdnad.
Ibland kan ett omedelbart omhändertagande enligt 6 § LVU bli ak-
tuellt om ett barn hittas övergivet och föräldrarna inte kan anträffas.
Om ett barn utsatts eller misstänks ha varit utsatt för misshandel el-
ler sexuella övergrepp, kan behovet av skydd för barnet föranleda ett
omedelbart omhändertagande, om barnets säkerhet inte kan garanteras
på annat sätt. Stor hänsyn bör tas till om barnet själv uttrycker rädsla.
Barn som saknar vårdnadshavare
Ett barn kan komma att stå utan vårdnadshavare om en förälder som
är ensam vårdnadshavare dör eller om båda vårdnadshavarna dör. I
avvaktan på att barnet får vårdnadshavare genom att vårdnaden flyt-
tas över på den andra föräldern, eller att en särskilt förordnad vård-
nadshavare utses, kan LVU vara tillämplig (prop. 1989/90:28 s. 108).
Ett specialfall är hittebarn vars vårdnadshavare är okänd.
![](/sosfs/1997:15/sid45.png)
45
SOSFS
1997:15
Situationer hänförliga till 3 § LVU
Även den unges eget beteende kan vara sådant att beslut om vård med
stöd av LVU med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling
inte går att avvakta. Det kan röra sig om situationer där den unge är inne
i ett pågående allvarligt missbruk eller gjort sig skyldig till allvarlig
brottslighet och det finns risk att han gör sig skyldig till ytterligare brott.
Syftet med omhändertagandet får då inte vara att skydda omgivningen
utan grunden är att den unges egen sociala utveckling äventyras genom
ytterligare brottslighet. Det kan även gälla ungdomar som avvikit hemi-
från och som befaras uppehålla sig i olämpliga miljöer.
Om den unge riskerar häktning eller är häktad, bör socialnämnden
enligt Socialstyrelsens uppfattning regelmässigt överväga om grund
för ett omedelbart omhändertagande föreligger. Beslut om omedelbart
omhändertagande kan fattas medan den unge sitter häktad, men be-
slutet kan inte verkställas under häktningstiden, se s. 46.
b. Omhändertagande på grund av utredningsskäl
Ett omedelbart omhändertagande är möjligt om det behövs för att en
utredning enligt 50 § SoL skall kunna genomföras. I dessa fall bör ett
omhändertagande göras bara om det på starka skäl kan antas att vård
med stöd av LVU blir nödvändig. I dessa fall måste föräldrarnas eller
den unges egen inställning till behovet av vård tillmätas särskild bety-
delse (prop. 1979/80:1 del C s. 38). Nämnden bör ha gjort allvarliga
försök att genomföra en utredning innan ett omedelbart omhänderta-
gande tillgrips.
Omhändertagande på grund av utredningsskäl kan komma i fråga
både när det är vårdnadshavaren och/eller den unge själv som inte vill
medverka i en utredning om behov av vård. Omhändertagandet på den-
na grund kan också bli aktuellt, om det framkommer att föräldrarna har
för avsikt att gömma barnet eller om det framkommer att den unge har
för avsikt att avvika.
Vårdnadshavaren kan också försvåra utredningen på annat sätt,
t.ex. genom att motsätta sig läkarundersökning av barnet eller hindra
utredaren att träffa den unge. Om en inläggning på sjukhus för barn-
psykiatrisk utredning eller annan medicinsk utredning fordras, får det
i regel inte ske utan vårdnadshavarens medgivande om inte ett omhän-
dertagandebeslut har fattats. Om sådant samtycke inte erhålls, kan ett
omedelbart omhändertagande bli aktuellt. Se läkarundersökning s. 41.
Omhändertagande enbart för att genomföra sådana undersökningar får
dock inte ske. Förhållandena i övrigt måste jämväl vara sådana att ett
omhändertagande är motiverat.
JO har (beslut 1995-11-27, dnr 4065-1994) uttalat sig om omhänder-
tagande med stöd av 6 § LVU av utredningsskäl. JO kritiserade i beslu-
tet en nämnd därför att man inte beslutat om ett omedelbart omhänder-
tagande trots att situationen för barnet var närmast kaotisk och en
barnpsykiatrisk undersökning måste ha framstått som nödvändig för att
om möjligt klarlägga anledningen till dess beteende. Modern motsatte
sig emellertid alla utredningsåtgärder. JO ansåg att även om det redan
![](/sosfs/1997:15/sid46.png)
46
SOSFS
1997:15
i utredningens inledningsskede stod klart att modern motsatte sig ut-
redningen borde nämnden ha kontaktat modern med förslag på kon-
kreta åtgärder. JO konstaterade att socialnämnden är ansvarig för att
barn som är i behov av hjälp får det stöd och den vård de behöver. Det
är under inga förhållanden godtagbart att underlåta att fatta beslut om
omedelbart omhändertagande, när förutsättningarna för ett sådant be-
slut är uppfyllda.
c. Vidare åtgärder hindras
Det kan också hända att det sedan utredningen har avslutats uppstår
förhållanden som kräver omedelbar vård av barnet och där rättens be-
slut inte kan avvaktas. En annan situation kan vara att verkställigheten
av länsrättens beslut hindras, t.ex. genom att föräldrarna befaras av-
vika med barnet eller att det finns risk för att den unge gömmer sig el-
ler rymmer för att ett beslut med stöd av LVU inte skall kunna verk-
ställas. Särskilt kan svårigheter uppstå om föräldrarna planerar att
skicka barnet utomlands eftersom ett beslut med stöd av LVU inte kan
verkställas där. I sådana situationer bör den unge omedelbart omhän-
dertas för att beslutet skall kunna verkställas.
Omedelbart omhändertagande under pågående vård
Det finns inga formella hinder mot att fatta ett beslut om omedelbart
omhändertagande beträffande någon som redan är föremål för vård
enligt LVU (RÅ84 2:4). Det kan bli aktuellt när någon som vårdas
med stöd av 2 § LVU gör sig skyldig till brottslighet och det är sanno-
likt att vård kan behöva beredas den unge enligt 3 § LVU. Det kan
också bli aktuellt att kunna placera en tonåring på ett särskilt ung-
domshem för att kunna använda de särskilda befogenheterna enligt
15–20 §§ LVU vilket förutsätter vård med stöd av 3 § LVU.
Omedelbart omhändertagande när rätten fattat
beslut om vård
Beslut om omedelbart omhändertagande kan fattas fram till den tid-
punkt då rätten avgjort frågan om vård. Därefter är det inte möjligt
eftersom beslutet om omhändertagande upphör när rätten avgör frå-
gan om vård (9 § första stycket LVU).
Omedelbart omhändertagande vid häktning
Socialnämnden kan fatta ett beslut om omedelbart omhändertagande
även om den unge är häktad. Häktningsbeslutet tar emellertid över be-
slutet om omedelbart omhändertagande såtillvida att omhändertagan-
debeslutet inte får verkställas så länge den unge är häktad (9 § andra
stycket LVU). Möjligheten att fatta ett beslut om omedelbart omhän-
dertagande i dessa fall är avsedd att leda till kortare häktningstider el-
ler snabbare vårdinsatser för den som inte döms till fängelse.
![](/sosfs/1997:15/sid47.png)
47
SOSFS
1997:15
Under häktningstiden bör nämnden ha ordnat med placering för
den unge så att denne kan placeras direkt efter frigivningen. Eventu-
ellt kan nämnden behöva begära biträde av polismyndighet med stöd
av 43 § LVU för att föra den unge direkt från häktet till den ordnade
placeringen. Nämnden bör hålla sådan kontakt med åklagarmyndig-
het, tingsrätt och länsrätt att myndigheterna kan samordna sina insat-
ser i dessa situationer.
Ett beslut om omedelbart omhändertagande upphör inte om den unge
häktas.
Nämndens befogenheter under tiden för det
omedelbara omhändertagandet
Av 10 § LVU framgår att vården av den unge skall anses påbörjad
när den unge placeras utanför det egna hemmet efter ett beslut om om-
händertagande eller vård. Det innebär att 10 § andra stycket – 20 § LVU
gäller även under det omedelbara omhändertagandet. Därtill kommer
att socialnämnden, för att genomföra ett beslut enligt 6 § LVU, har rätt
att anlita polishandräckning enligt 43 § 2 LVU.
Förutsättningar för inställelse av ett barn för
polisförhör utan vårdnadshavarens samtycke
Ett beslut om omhändertagande eller vård enligt LVU medför i prin-
cip att socialnämnden vid sidan av vårdnadshavaren får samma befo-
genheter och skyldigheter som denne vad gäller barnet i den omfatt-
ning som behövs för att genomföra vården (11 § fjärde stycket LVU).
Har den underårige uppnått en sådan ålder och mognad att han eller
hon själv får bestämma och kan ta grundad ställning, bör dock hans
eller hennes vilja respekteras i olika frågor (jfr 6 kap. 11 § FB).
JO har i två fall (JO 1994/95 s. 292 och 1995/96 s. 89) utförligt be-
handlat de rättsliga förutsättningarna för inställelse av ett yngre barn
till förhör utan vårdnadshavarens samtycke under en polisutredning.
Av avgörandena framgår sammanfattningsvis följande.
Socialnämnden har ett särskilt ansvar att värna om barns säkerhet
eller trygghet. När det gäller misstänkta övergrepp mot en underårig
och andra liknande missförhållanden har socialnämnden en skyldig-
het att tillse att den underårige bereds erforderligt skydd och nödvän-
dig vård. I dessa sammanhang är en polisutredning rörande övergrep-
pen ofta betydelsefull. Vid sådant förhållande måste inställande av
barnet till polisförhör som rör de misstänkta övergreppen anses ingå i
de befogenheter som tillkommer socialnämnden med stöd av ett beslut
om omhändertagande eller vård enligt LVU. Någon annan grund för
socialnämnden att utan vårdnadshavarens medgivande vidta sådan åt-
gärd finns inte. Emellertid innebär den s.k. ändamålsprincipen att ett
tvångsingripande mot en enskild får vidtas endast i det syfte som har
föranlett den lagstiftning som läggs till grund för ingripandet. Det får
![](/sosfs/1997:15/sid48.png)
48
SOSFS
1997:15
t.ex. inte förekomma att nämnden beslutar att omhänderta ett barn en-
ligt LVU enbart i syfte att underlätta en brottsutredning. En annan sak
är att det som kommer fram vid en sådan utredning många gånger kan
ha betydelse för socialnämndens ställningstagande utifrån den lag-
stiftning som gäller för dess verksamhet. Ett beslut om omhändertag-
ande enligt LVU måste alltså ske i det syftet och under de förutsätt-
ningar som anges i 6 § LVU.
Behörig nämnd
LVU innehåller inga regler om vilken kommun som är skyldig eller
behörig att besluta om omedelbart omhändertagande eller att ansöka
om vård med stöd av LVU. De regler som finns i socialtjänstlagen om
behörig nämnd gäller även i dessa fall.
Enligt 3 § SoL har kommunen det yttersta ansvaret för att de som
vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. Det är soci-
alnämnden i den kommun där den enskilde befinner sig när hjälpbeho-
vet uppkommer, som är behörig och även skyldig att vidta erforderliga
åtgärder. Denna behörighet kvarstår så länge hjälpbehovet föreligger,
oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen eller inte. Be-
hörigheten upphör först om ärendet flyttas över och tagits emot av so-
cialnämnden i en annan kommun i den ordning som föreskrivs i 72 §
SoL. Behörigheten utesluter dock inte att även nämnden i en annan
kommun kan vara skyldig att bevilja den enskilde vård och hjälp om
denne vistas i kommunen. Se vidare RÅ 1989 ref 50 och RÅ 1991 ref
89 och Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3) ”Handläggning och do-
kumentation inom socialtjänsten”.
Beslutanderätt vid omedelbart omhändertagande
Beslutsdelegering
Socialnämnden får enligt 6 § LVU besluta om omedelbart omhänder-
tagande. Möjligheten att delegera denna beslutsrätt är enligt 47 § SoL
begränsad på så sätt att delegering endast får ske till utskott. Delege-
ring till en ledamot eller till en tjänsteman eller grupp av tjänstemän
är således inte tillåten.
Kompletterande beslutsrätt
Beslut om ett omedelbart omhändertagande måste ibland kunna fattas
med mycket kort varsel. Därför har nämndens ordförande eller annan
ledamot som nämnden förordnat enligt 6 § andra stycket LVU rätt att
fatta sådana beslut. Denna beslutanderätt förutsätter att nämndens, eller
i förekommande fall utskottets, beslut inte kan avvaktas. I första hand
bör således beslut om omhändertagande fattas av nämnd eller utskott.
Regleringen innebär att ordföranden eller därtill förordnad nämnd-
ledamot har en kompletterande beslutanderätt som direkt följer av
lag. Detta är inte en delegering.
![](/sosfs/1997:15/sid49.png)
49
SOSFS
1997:15
Det ankommer på den som enligt 6 § andra stycket LVU har rätt att
fatta beslut om omedelbart omhändertagande att också ta ställning till
om socialnämndens beslut i frågan kan avvaktas eller inte. Vid denna
avvägning får inte praktiska skäl vara avgörande. De svårigheter som
exempelvis kan föreligga att snabbt få protokollsutdrag får inte lägga
hinder i vägen.
Ett beslut av ordföranden eller ledamoten har samma dignitet som
ett beslut av nämnden. Det ankommer på nämnden att se till att det
alltid finns någon med beslutanderätt tillgänglig. Det kan lämpligen
ske genom något slags schema eller förteckning. Det får inte råda nå-
got tvivel om vem som vid varje tillfälle är behörig att fatta beslut eller
hur man får kontakt med denne. Förteckningen bör finnas tillgänglig
inte bara inom socialtjänsten, utan även för polisen, akutsjukvården
och andra som har behov av den.
Även rätten kan besluta om omedelbart omhändertagande
När socialnämnden ansökt om vård med stöd av LVU får även rätten
besluta att den unge skall omhändertas (6 § tredje stycket LVU).
”Villkorat” beslut
För att ett beslut om omedelbart omhändertagande skall kunna fattas,
måste förutsättningarna enligt 6 § LVU föreligga. Något utrymme för
att fatta beslut om omedelbart omhändertagande ”för säkerhets skull”
finns inte, t.ex. att fatta ett beslut att användas om vårdnadshavaren
senare inte samtycker till utredning. Ett beslut om ett omedelbart om-
händertagande skall verkställas, såvida det inte finns anledning att
upphäva det på grund av nytillkomna omständigheter. Detta skall i så
fall ske genom ett nytt beslut (jfr JO 1986/87 s. 145).
Muntligt beslut om omedelbart omhändertagande
JO har (JO 1995/96 s. 320) betonat att beslut om tvångsingripande mot
en person är av mycket integritetskänslig natur. Det är därför av syn-
nerlig vikt att sådana beslut omgärdas med tillfredsställande rättssä-
kerhetsgarantier. En sådan garanti är att beslutet dokumenteras och
skrivs under av beslutsfattaren. Enligt JO:s uppfattning bör därför
muntliga beslut användas med stor urskiljning. Det bör komma i fråga
endast i sådana akuta fall när dokumentation och underskrift inte kan
avvaktas. Beslutet bör naturligtvis dokumenteras och skrivas under så
snart som möjligt.
Anmälan av beslut vid socialnämndens
sammanträde
Ett beslut om omedelbart omhändertagande som fattats av ordförande
eller ledamot skall enligt 6 § andra stycket LVU anmälas vid nämn-
![](/sosfs/1997:15/sid50.png)
50
SOSFS
1997:15
dens nästa sammanträde. Syftet med anmälningsplikten är att nämn-
den skall ha insyn i hur dessa ärenden handläggs. Nämnden har en
skyldighet att bevaka att omhändertagande inte pågår längre än nöd-
vändigt. Ett fattat beslut kan inte ändras av nämnden, men nämnden
kan besluta att omhändertagandet skall upphöra. Det skall ske om om-
händertagandet inte längre anses behövligt (9 § tredje stycket LVU).
Underställning av beslut om omedelbart
omhändertagande
Enligt 7 § första stycket LVU skall ett beslut om omedelbart omhän-
dertagande underställas länsrätten. Underställning utgör en form av
kontroll av ett besluts riktighet. Beslut med stöd av 6 § LVU gäller
dock omedelbart. Nämndens beslut om omedelbart omhändertagande
går inte att överklaga, men beslutet kommer ändå genom underställ-
ningen snabbt under prövning av domstol. Beslutet – vare sig det är ett
nämndbeslut, utskottsbeslut eller beslut av ordföranden – och hand-
lingarna i ärendet skall underställas länsrätten utan oskäligt dröjsmål
och senast inom en vecka från den dag då beslutet fattades. Detta
innebär att beslutet och skälen för det måste dokumenteras samma
dag eller – om beslutet fattas under kvällstid eller nattetid – senast da-
gen därpå och därefter tillsammans med övriga handlingar omedel-
bart ges in till länsrätten. Ansvarig för detta är den som fattat beslutet.
Det får inte förekomma att nämnden avvaktar en tid med att sända in
beslutet till länsrätten för att utreda om förutsättningar för det ome-
delbara omhändertagandet är uppfyllda.
Det kan emellertid vara nödvändigt att vid beslutet foga även annan
utredning som finns tillgänglig hos nämnden. Under helger kan det
vara svårt att få tag på sådan utredning. Nästkommande vardag kan då
behöva avvaktas. Också den försening av postbefordran som mellan-
kommande helgdagar kan innebära måste beaktas. Tiden för under-
ställning är därför satt till högst en vecka. Detta innebär dock inte att
underställning regelmässigt kan vänta denna tid. Tvärtom innebär be-
stämmelsen att underställning alltid skall ske så snart det över huvud
taget går.
Vid beräkning av underställningstiden bör lagen (1930:137) om be-
räkning av lagstadgad tid beaktas.
Rättens prövning
Länsrätten skall enligt 7 § andra stycket LVU pröva beslutet så snart det
kan ske och senast inom en vecka från det att beslutet och handlingarna
kom in till rätten, om det inte finns synnerliga hinder häremot. Om läns-
rätten anser att det är nödvändigt att få utredningen kompletterad eller
om annat hinder föreligger som omöjliggör prövning inom den angivna
tiden, kan en avvikelse från huvudregeln göras. I sådana fall skall pröv-
ningen ske omedelbart efter det att hindret bortfallit.
![](/sosfs/1997:15/sid51.png)
51
SOSFS
1997:15
Länsrätten kan pröva underställningen på handlingarna. Det är hu-
vudregeln enligt 9 § FPL. Om vårdnadshavaren eller den unge, om
denne fyllt 15 år, eller ställföreträdare för barn under 15 år begär det,
skall muntlig förhandling hållas om förhandlingen inte bedöms obe-
hövlig eller särskilda skäl talar emot det. Önskemål om muntlig för-
handling eller förordnande av ett visst offentligt biträde kan vara en
anledning till att rätten inte hinner pröva underställningen inom en
vecka.
Om en socialnämnd efter det att den ansökt om vård med stöd av
LVU fattat ett beslut om omedelbart omhändertagande, skall beslutet
om det omedelbara omhändertagandet underställas den domstol som
prövar frågan om vård. Då gäller bestämmelserna i 7 § första–tredje
styckena LVU.
Beslutet underställs inte i laga tid
Om underställningen inte skett inom föreskriven tid, upphör omhän-
dertagandet (7 § tredje stycket LVU).
Ansökningstid för vård
Om länsrätten fastställer ett beslut om omedelbart omhändertagande,
skall enligt 8 § LVU ansökan om vård ges in till länsrätten inom fyra
veckor från den dag då omhändertagandet verkställdes. Beslutet anses
verkställt när den unge med stöd av beslutet placeras utanför det egna
hemmet. Det innebär att utredningsarbetet och sammanträde med
nämnden måste planeras in inom den angivna tidsramen.
Beräkning av tid
Tidsfristen börjar löpa när det omedelbara omhändertagandet är verk
ställt. Om beslutet inte går att verkställa för att nämnden inte får kon-
takt med barnet eller den unge har avvikit, börjar inte tidsfristen löpa.
Däremot fortsätter tiden att löpa även om den unge avviker eller om
föräldrarna avviker med barnet eller skickar bort det efter det att be-
slutet verkställts.
Beräkning av tid vid häktning
Om den unge är omedelbart omhändertagen och under verkställighe-
ten av detta beslut häktas, skall häktningstiden inräknas i den tid inom
vilken ansökan om vård skall vara inlämnad till länsrätten. Detta föl-
jer av att ansökan om vård alltid skall vara inne hos länsrätten inom
fyra veckor från det att beslutet av det omedelbara omhändertagandet
verkställdes.
Förlängning av utredningstiden
Enligt 8 § LVU får länsrätten efter ansökan från nämnden medge för-
längning av den ordinarie utredningstiden om ytterligare utredning el-
![](/sosfs/1997:15/sid52.png)
52
SOSFS
1997:15
ler annan särskild omständighet gör det nödvändigt. Nämnden bör, så fort
det står klart att sådan tid behövs, ansöka om det hos länsrätten. Rätten att
fatta beslut om att ansöka om förlängd tid kan delegeras till tjänsteman.
Länsrätten bör vara restriktiv i fråga om att medge förlängning (prop.
1989/90:28 s. 77 och 111). En förlängning av tidsfristen kan t.ex. kom-
ma i fråga om det ur den unges synpunkt eller av rättssäkerhetsskäl
finns ett starkt behov av att få ytterligare beslutsunderlag innan soci-
alnämnden tar ställning till ansökan om vård.
En barnpsykiatrisk utredning eller annat sakkunnigutlåtande kan
t.ex. behöva införskaffas vid misstanke om sexuella övergrepp eller
misshandel. En alltför kort utredningstid kan leda till att en ansökan
om vård måste göras innan sådana kompletterande utredningar slut-
förts. Ansökan kan därigenom bli otillräckligt underbyggd vilket i sin
tur kan medföra svårigheter för nämnden att presentera en vårdplan
och för rätten att fatta beslut i vårdfrågan.
I undantagsfall kan även andra situationer, som t.ex. att den unge av-
viker efter det att omhändertagandebeslutet verkställts och håller sig un-
dan, motivera en förlängning. Även andra utredningssvårigheter kan mo-
tivera utsträckt tid, t.ex. då någon av parterna är svår att få kontakt med.
Förlängning av tidsfristen med mer än en eller ett fåtal veckor bru-
kar normalt inte ges av länsrätten.
Länsrättens beslut i fråga om förlängd ansökningstid – dvs. såväl
beslut att medge som att inte medge förlängd tid – går inte att över-
klaga (41 § andra stycket LVU).
Nytt beslut får inte fattas på samma grund
Ett omedelbart omhändertagande omgärdas av tidsfrister. Dessa tids-
frister går inte att förlänga genom att fatta ett nytt beslut om omedel-
bart omhändertagande på samma grund då tiden för ett redan fattat
beslut går ut.
Däremot kan det inträffa nya omständigheter efter det att ett omedel-
bart omhändertagande har upphört som kan innebära att socialnämnden
har skäl att bedöma den unges situation på ett annat sätt än tidigare.
Vårdnadshavarna kan t.ex. ha återtagit ett tidigare lämnat medgivande
till vård. En ny situation kan även vara att den unge återfaller i missbruk
eller att vårdnadshavaren ånyo misshandlar barnet eller lämnar det helt
utan vård.
Beräkning av tid om nytt beslut fattas inom fyraveckorstiden
Om socialnämnden låtit ett omedelbart omhändertagande upphöra fö-
re den i 9 § LVU angivna tidsfristen och nämnden senare, inom fyra
veckor från verkställigheten av det första beslutet, finner att ett nytt
beslut om omhändertagande är nödvändigt, uppstår frågan från vilken
tidpunkt fyraveckorstiden skall räknas. Enligt Socialstyrelsens upp
fattning beräknas tidsfristen för ansökan om vård i sådana fall från
dagen för verkställighet av det senare beslutet. Givetvis måste under-
ställning ske av det nya beslutet.
![](/sosfs/1997:15/sid53.png)
53
SOSFS
1997:15
Ansökan om vård har inte inkommit
inom föreskriven tid
Enligt 9 § första stycket 1 LVU upphör ett omedelbart omhändertag-
ande om ansökan om vård inte gjorts inom föreskriven tid och någon
begäran om förlängning av tiden inte heller begärts. Om socialnämn-
den dessförinnan begärt utsträckt tid, men ännu inte fått besked från
länsrätten, fortlöper tiden fram till dess att länsrätten prövat begäran.
När rätten avgjort frågan om vård med stöd av LVU
När en ansökan om vård med stöd av LVU avslagits av länsrätten, kan
inte socialnämnden besluta om ett omedelbart omhändertagande på
samma grunder som åberopats i ansökan. Rätten har avgjort frågan
om vård (9 § första stycket 2 LVU). Anser socialnämnden att ett ome-
delbart omhändertagande behövs, får nämnden i samband med att
länsrättens dom i fråga om vård överklagas begära att kammarrätten
fattar beslut om ett omedelbart omhändertagande (6 § tredje stycket
LVU). För det fordras inga nya omständigheter.
Om situationen för barnet försämrats eller något annat inträffat av
mer avgörande betydelse för bedömningen av vårdfrågan sedan dom-
stolens avgörande vunnit laga kraft, har en ny situation uppstått. Den
situationen är inte prövad av länsrätten och socialnämnden kan då gö-
ra en ny ansökan om vård och – om omständigheterna ger tillräcklig
anledning härtill – fatta beslut om omhändertagande. För att ett sådant
förfarande skall vara acceptabelt, krävs dock att det verkligen är fråga
om nya förhållanden.
För att rättens beslut om vård med stöd av LVU skall gälla omedelbart
måste den förordna om detta (40 § tredje stycket LVU) för att undvika av-
brott i vården. Om inte domen får verkställas omedelbart, kan social-
nämnden tvingas låta barnet komma hem igen i avvaktan på att vårdbe-
slutet vinner laga kraft och får verkställas. Om domen överklagas kan det
dra ut på tiden innan ett lagakraftvunnet beslut föreligger. Det fordras
inte något yrkande från nämndens sida om att beslutet om vård med stöd
av LVU skall gälla omedelbart för att rätten skall få förordna om det. So-
cialnämnden bör dock enligt Socialstyrelsens uppfattning regelmäs-
sigt yrka på omedelbar verkställighet för att detta inte skall förbises och
för att kunna överklaga i det fall rätten inte förordnat om att beslutet får
verkställas utan hinder av att det inte vunnit laga kraft.
Skulle rätten ändå i något fall underlåta att meddela sådant förord-
nande, kan den högre instansen göra detta efter överklagande. Under
tiden mellan länsrättens dom och den högre instansens beslut eller
dom får – med undantag av åtgärder enligt 22 § LVU – inga tvångsåt-
gärder med stöd av LVU vidtas.
Skäl för omhändertagandet har upphört
Visar det sig under den fortsatta utredningen att det inte längre finns
skäl för ett omhändertagande, skall nämnden enligt 9 § tredje stycket
![](/sosfs/1997:15/sid54.png)
54
SOSFS
1997:15
LVU besluta att omhändertagandet genast skall upphöra. Det kan t.ex.
visa sig att missförhållandena inte är så allvarliga som först befarats,
att behövlig vård går att ge med samtycke eller att den uppkomna si-
tuationen kan lösas på annat sätt. Andra gånger kan bedömningen att
vård med stöd av LVU behövs kvarstå, men det interimistiska beslutet
behövs ändå inte, t.ex. kan en kortsiktig placering av barnet göras fri-
villigt eller kan utredningssvårigheterna ha undanröjts.
Det är viktigt att nämnden – om grunderna för beslutet om omhän-
dertagandet bortfallit – inte endast låter omhändertagandet förfalla.
Nämnden måste i dessa fall snarast fatta ett formellt beslut om att om-
händertagandet skall upphöra.
Frivillig placering med stöd av socialtjänstlagen
Om omhändertagandet kan övergå till en placering med stöd av soci-
altjänstlagen, skall beslut om upphörande av omhändertagandet fattas
och därefter skall ett beslut fattas om en frivillig placering. Ett beslut
om en frivillig placering leder således inte automatiskt till att det ome-
delbara omhändertagandet upphör.
Underrättelse om upphörande av omedelbart
omhändertagande
När socialnämnden beslutar att ett omhändertagande skall upphöra,
har nämnden att omgående underrätta den åt vilken nämnden uppdra-
git vården om den unge, vårdnadshavaren och den unge själv. Dess-
utom måste länsrätten underrättas i de fall underställning skett. Un-
derrättelseskyldigheten gäller oberoende av skälet för upphörande.
Det finns dock inte något som hindrar att den placerade på frivillig
grund stannar kvar i det hem där han placerats.
Beslutanderätt vid upphörande av ett omedelbart
omhändertagande
Beslut om upphörande av omedelbart omhändertagande kan fattas både
av socialnämnden och den domstol som prövar frågan om vård med
stöd av LVU (9 § tredje stycket). Socialtjänstlagen innehåller inte några
begränsningar av möjligheten att delegera rätten att fatta sådana beslut.
Socialstyrelsen anser dock att beslutanderätt vid upphörande av
omedelbart omhändertagande inte bör delegeras till annan än dem som
är behöriga att fatta beslut om omhändertagande, dvs. utskott (efter de-
legering), ordförande eller annan ledamot nämnden förordnat. Detta
innebär dock inte att kravet på skyndsamhet får eftersättas.
Verkställighet av ett omedelbart omhändertagande
Ett beslut om omedelbart omhändertagande gäller enligt 40 § första
stycket LVU omedelbart.
![](/sosfs/1997:15/sid55.png)
55
SOSFS
1997:15
Inom vilken tid skall beslutet verkställas?
Det finns ingen tidsgräns inom vilken ett beslut om omedelbart om-
händertagande måste verkställas för att inte förfalla. Men för att LVU
skall vara tillämplig finns krav på ett aktuellt vårdbehov och ett ome-
delbart omhändertagande får endast ske i vissa situationer av akut ka-
raktär. Det gör, enligt Socialstyrelsens uppfattning, att stor försiktig-
het måste iakttas innan ett beslut om omedelbart omhändertagande av
äldre datum verkställs. I dessa fall måste frågan om upphörande av
beslutet således noga övervägas.
Inhibition och omedelbart omhändertagande
Beslut blir normalt inte verkställbara innan de vunnit laga kraft. En-
ligt 40 § första stycket LVU gäller dock beslut om omedelbart omhän-
dertagande omedelbart. I samband med ett överklagande kan den in-
stans som har att pröva överklagandet, med stöd av 28 § FPL, besluta
att det överklagade beslutet tills vidare inte skall gälla (s.k. inhibition).
Inhibitionsverkan inträder då beslut om inhibition fattas. Fram tills dess
gäller det överklagade beslutet.
Länsrätten kan inte meddela inhibition beträffande socialnämndens
beslut om omedelbart omhändertagande. Detta beror på att beslutet un-
derställs och inte överklagas hos rätten. Länsrätten är dock skyldig att
snarast pröva beslutet sedan det underställts rätten och kan därvid besluta
att omhändertagandet skall upphöra (9 § tredje stycket LVU). Fastställer
länsrätten det omedelbara omhändertagandet, kan beslutet överklagas till
kammarrätten och i samband med det kan inhibition begäras.
Om länsrätten inte fastställer nämndens beslut om omedelbart om-
händertagande, kan socialnämnden överklaga och samtidigt begära att
kammarrätten med stöd av 28 § FPL förordnar att den unge skall vara
omhändertagen enligt 6 § LVU i avvaktan på att rätten prövar frågan
om omedelbart omhändertagande (RÅ83 2:40).
Se vidare om inhibition i Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3)
”Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten”.
![](/sosfs/1997:15/sid56.png)
56
SOSFS
1997:15
8 Vård med stöd av LVU
Länsrätten beslutar efter ansökan av socialnämnden om den unge skall
beredas vård enligt LVU. Om länsrätten bifaller nämndens ansökan
ankommer det dock på nämnden att enligt 11 § LVU besluta om var
den unge skall placeras och om vårdens utformning. Nämnden har
även kostnadsansvaret för vården. Syftet med vård med stöd av LVU
är att ge den unge erforderligt skydd, stöd och hjälp. Målsättningen är
som regel att den unge skall kunna flytta hem igen till vårdnadshava-
ren eller till eget boende när vården upphört. Vård med stöd av LVU
är alltså i flertalet fall att se som en temporär insats.
Vård med stöd av LVU innebär inte att någon av de grundläggande
funktionerna som regleras i föräldrabalken fråntas föräldrarna. De
fortsätter att vara vårdnadshavare och är alltjämt underhållsskyldiga.
Socialnämnden har ansvar för att den unges behov av umgänge med
föräldrar och andra för barnet viktiga personer tillgodoses, vilket sär-
skilt betonas i lagstiftningen, men umgänget kan regleras och inskrän-
kas om det bedöms nödvändigt med hänsyn till vården.
Det egentliga intrånget i vårdnadshavarens rätt sker i utövandet av
vården. Även om den rättsliga vårdnaden ligger kvar hos föräldrarna,
övertar socialnämnden bestämmanderätten över den unge under vård-
tiden. Av 11 § fjärde stycket LVU följer att nämnden – eller den nämn-
den uppdragit vården åt – skall ha uppsikt över barnet och, i den ut-
sträckning det behövs för att genomföra vården, bestämma om hans
person. Vården skall dock enligt 1 § första stycket LVU så långt som
möjligt utformas i samförstånd med den unge och hans vårdnadsha-
vare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen.
Nämnden eller den åt vilken nämnden har uppdragit vården har
alltså, i den omfattning som behövs för att genomföra vården, samma
skyldigheter och rättigheter som vårdnadshavaren. I likhet med denne
kan nämnden således vidta de åtgärder som behövs för att den unge
inte skall skada sig själv eller andra. Nämnden bör därför på samma
sätt som föräldrarna t.ex. kunna hindra att den unge rymmer. Nämn-
den bör också i likhet med vårdnadshavaren kunna besluta i frågor
som rör den unges personliga förhållanden. Det kan gälla frågor om
medicinsk vård eller behandling, eller om rätt för den unge att företa
resor eller att påbörja arbetsanställning. Det är dock angeläget att
nämnden samråder med vårdnadshavaren i sådana frågor. Att nämn-
den tagit över ansvaret för vården av den unge bör således inte leda till
att vårdnadshavaren fråntas allt inflytande. Även den unges inställ-
ning till vården bör naturligtvis följas upp och beaktas med hänsyn till
den unges ålder och mognad. Det är således endast när det är nödvän-
digt för att genomföra vården som nämnden genom domstolens beslut
tar över vårdnadshavarens bestämmanderätt över den unge.
När en lång tids vård med stöd av LVU kan förutses kan det ibland
vara påkallat att överväga om inte nämnden i stället bör verka för att det
utses en annan vårdnadshavare för barnet (jfr SoU 1979/80:44 s. 99). Så
![](/sosfs/1997:15/sid57.png)
57
SOSFS
1997:15
är också fallet om vården inte kunnat avslutas trots långvariga och
omfattande insatser från nämndens sida.
I förarbetena till LVU (prop. 1989/90:28 s. 91) anförs också att möj-
ligheterna att flytta över vårdnaden till familjehemsföräldrarna bör
utnyttjas i högre grad än hittills, om förutsättningarna härför är upp-
fyllda.
Nämndens vårdansvar
Med vårdansvar avses nämndens övergripande ansvar för att den unge
får den vård som erfordras. Nämndens vårdansvar framgår inte av
LVU utan av socialtjänstlagen. LVU reglerar endast tvånget i vården.
Enligt 26 § SoL har nämnden skyldighet att medverka till att de un-
deråriga som avses i 25 § SoL, dvs. de som vårdas i ett annat hem än
det egna, får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxt-
villkor. Nämnden skall också verka för att de får lämplig utbildning
och lämna vårdnadshavaren och dem som vårdar sådana underåriga
råd, stöd och annan hjälp som de behöver.
Denna bestämmelse uttrycker socialnämndens skyldigheter mot den
unge, men också mot vårdnadshavaren och dem som har den unge i
sin vård. Av 39 § SoF framgår vidare att nämnden, för att uppfylla
sina skyldigheter i 26 § SoL, genom personliga besök av särskilt ut-
sedda representanter för nämnden eller på annat lämpligt sätt fortlö-
pande bör hålla sig väl förtrogen med förhållandena i hemmet och ge
det erforderligt stöd.
Nämndens insatser bör anpassas till behoven i varje särskilt fall.
Nämndens ansvar enligt 26 § SoL kvarstår till dess den unge fyller 18 år.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör nämnden i princip ha sam-
ma ansvar för placerade ungdomar i åldern 18–20 år med den skillna-
den att det då rör sig om myndiga ungdomar.
Socialnämndens vårdansvar kvarstår även om nämnden överlåtit
den direkta omsorgen eller behandlingen till ett familjehem eller HVB.
Det hem där den unge vistas har behandlingsansvaret för den unge.
Socialnämndens vårdansvar kvarstår också om den unge tillfälligtvis
blir föremål för vård eller annan åtgärd av annan myndighet utanför
socialtjänsten, t.ex. om den unge vårdas på barnpsykiatrisk klinik, är
anhållen eller häktad.
Den placerande socialnämnden har vårdansvaret för den unge un-
der hela vårdtiden, så länge inte ärendet flyttats över till och tagits
emot av annan nämnd (RÅ 1989 ref 50 och RÅ 1991 ref 89).
Pass
Regler för utfärdande av pass finns i passlagen (1978:302).
Enligt 4 § första stycket passlagen har svensk medborgare rätt att få
ett pass om inte annat följer av lagen. Ett sådant hinder föreligger en-
ligt 7 § 2 passlagen bl.a. om ansökan avser pass för underårig och bar-
nets vårdnadshavare inte har lämnat medgivande samt synnerliga skäl
![](/sosfs/1997:15/sid58.png)
58
SOSFS
1997:15
inte föreligger att ändå utfärda pass. Om fråga uppkommer att utfärda
pass utan vårdnadshavarens medgivande, skall som huvudregel ytt-
rande från socialnämnden infordras i ärendet, 3 § andra stycket pass-
förordningen (1979:664).
Kammarrätten i Göteborg har i ett fall (mål nr 3624-1989) uttalat
att det får anses att den befogenhet beträffande barns passinnehav som
vårdnadshavaren har enligt passlagen i förekommande fall omfattas
av den rätt att bestämma över barnets personliga förhållanden som
tillkommer nämnden enligt 11 § första och fjärde styckena LVU. Med
hänsyn härtill fann kammarrätten att det förelåg synnerliga skäl att
utfärda pass för barnet trots att vårdnadshavaren inte lämnat medgi-
vande till detta (jfr också JO 1996/97 s. 284).
Vårdkostnader
I socialnämndens vårdansvar enligt 22 § SoL ligger även ansvaret för
den unges vårdkostnader. Nämnden kan dock uppbära bidrag som ut-
går för barnet samt kräva viss ersättning från föräldrarna enligt 34 §
SoL och 43 § SoF.
Ersättning till familjehem
Ersättningen till familjehemmet grundar sig på ett civilrättsligt avtal
mellan familjehemmet och nämnden. Se vidare Svenska Kommunför-
bundets cirkulär 1992:33.
Uppgift om ersättning till familjehemmet
Enligt ett avgörande av Regeringsrätten (RÅ 1992 not 418) gäller se-
kretess enligt 7 kap. 4 § SekrL för uppgift om vad nämnden betalat ut
i ersättning till ett familjehem. Detta innebär att inte heller den unge
eller dennes vårdnadshavare normalt kan få del av uppgifterna utan
familjehemsföräldrarnas medgivande. Uppgift om ersättning till fa-
miljehemmet bör därför inte tas med i placeringsbeslutet. Se vidare
Svenska Kommunförbundets cirkulär 1994:101.
Att skydda barnets tillgångar
Vård med stöd av LVU innebär i sig ingen ändring i förmynderskapet
för barnet. Olika bidrag kan utbetalas till vårdnadshavaren även då
barnet vårdas utanför hemmet. Barnet kan naturligtvis även ha andra
tillgångar. Ibland kan det vara tveksamt om dessa medel kommer bar-
net till godo eller om vårdnadshavaren kan komma att använda sitt
barns medel på ett otillbörligt sätt. Enligt 42 § andra stycket 3 SoF
skall nämnden anmäla till överförmyndaren att det föreligger sådana
förhållanden som talar för att en förälder inte kommer att förvalta sitt
underåriga barns egendom på ett betryggande sätt.
![](/sosfs/1997:15/sid59.png)
59
SOSFS
1997:15
9 Placeringsfrågor
Principer för placering av barn
Den grundläggande principen är att vården av den unge skall utformas
i samförstånd med den unge och hans vårdnadshavare enligt bestäm-
melserna i socialtjänstlagen.
Vården innebär att samhället tar vid som en kompletterande resurs
där vårdnadshavaren av olika skäl inte förmår fylla sin uppgift. Vård
med stöd av LVU är en temporär åtgärd och målsättningen är i de all-
ra flesta fall att den unge skall kunna återförenas med sina föräldrar.
När det gäller äldre ungdomar kan målsättningen vara att de skall kun-
na klara av ett eget boende.
Val av placering
Vid val av placering bör vårdnadshavarens grundläggande värderingar
i fråga om religion, människosyn, livsvärden m.m. så långt som möjligt
respekteras. Detta är viktigt inte minst för barn av annat kulturellt ur-
sprung. Barnet kan annars hamna i en kulturkonflikt. Enligt art 2 till-
läggsprotokoll nr 1 till Europakonventionen, som gäller som svensk lag,
skall staten/samhället respektera föräldrars rätt att tillförsäkra sina barn
en uppfostran och undervisning som står i överensstämmelse med för-
äldrarnas religiösa och filosofiska övertygelse. Europadomstolen har i
ett mål (14 mars 1988, Serie A no. 130, § 95) uttalat att omhändertagan-
de av barnen inte innebär att föräldrarna fråntas alla sina rättigheter
med hänvisning till Europakonventionen.
Respekt för vårdnadshavarens grundläggande värderingar måste så-
ledes iakttas av socialnämnden vid utformningen av vården. Någon
gång kan dock föräldrarnas religion eller annan grundläggande värde-
ring vara anledningen till att vård med stöd av LVU måste tillgripas. I
dessa situationer kan det vara nödvändigt att åsidosätta föräldrarnas
inställning. För att det skall få göras måste det vara försvarbart med
hänsyn till syftet med vården.
Närhetsprincipen
Närhetsprincipen vid vård utanför hemmet är grundläggande för vår-
den (prop. 1979/80:1 s. 214–217). Barn som placeras på grund av vård-
nadshavarens oförmåga eller liknande orsaker bör som huvudregel
placeras nära det egna hemmet. Om barnet löper särskilda risker, bör
dock närhetsprincipen kunna brytas även då det gäller yngre barn.
Det finns dock ett antal situationer när det finns skäl att frångå när-
hetsprincipen (jfr SoU 1979/80:44 s. 74–75). I allmänhet överensstäm-
mer närhetsprincipen med vårdintresset. Närhetsprincipen får dock
inte användas om det kommer i konflikt med barnets vårdintresse.
Barnets bästa måste alltid vara avgörande för om placeringen sker i
närheten av det egna hemmet eller inte. Exempel på situationer där av-
![](/sosfs/1997:15/sid60.png)
60
SOSFS
1997:15
steg från närhetsprincipen kan vara motiverat är då byte av vårdnads-
havare kan vara aktuellt, vid behov av umgängesbegränsning eller hem-
lighållande av vistelseort, eller när barnets behov av trygghet annars
motiverar det samt då föräldrarna t.ex. till följd av psykisk störning eller
missbruk kan befaras uppträda på ett sådant sätt att de stör barnets an-
passning i familjehemmet. Avsteg från närhetsprincipen kan ofta vara
motiverat när det gäller ungdomar med missbruksproblem.
Syskonplacering
Ett avgörande i Europadomstolen berör frågan om splittring av syskon
genom placering i olika hem (dom 24 mars 1988, Serie A no. 130). Tre
syskon hade placerats i olika hem, två av dem på cirka 60 mils avstånd
från föräldrarna. Socialtjänsten ansåg det inte lämpligt att placera dem
i samma hem. Avsikten att placera dem i familjer helt nära varandra
hade inte gått att fullfölja. Europadomstolen fann att visserligen hade
två av syskonen regelbunden kontakt med varandra, men de skäl som
anförts för att inte placera dem tillsammans befanns inte övertygande.
Domstolen ansåg att genomförandet av vården, varav splittringen av
syskonen utgjorde en del, var mer ingripande i familjelivet än vad som
var motiverat. Sverige fälldes för att ha kränkt rätten till familjeliv.
Placeringsalternativ
De placeringsalternativ som finns inom socialtjänsten är främst place-
ring i familjehem eller HVB.
Socialstyrelsen vill framhålla att valet av vårdform måste anpassas
till det aktuella barnets behov. Det kan således för kortare eller längre
tid vara aktuellt med olika vårdformer. Det är inte ovanligt att barnet
till en början placeras i ett HVB, med eller utan sin vårdnadshavare,
för utredning. Avsikten med en sådan placering är att man där bättre
kan utreda barnets behov och föräldrarnas förutsättningar att möta
dessa behov. En tids vistelse på ett utredningshem kan medverka till
ett bättre underlag för bedömning av vilken typ av familjehem eller
annan form av insats eller placering ett barn kan behöva.
Placering i familjehem
I 35 § SoF definieras familjehem som ett enskilt hem som på uppdrag av
socialnämnden tar emot barn för stadigvarande vård och fostran och
vars verksamhet inte är sådan att hemmet blir att anse som ett HVB.
Placering i familjehem är i allmänhet den mest naturliga och lämpliga
vårdformen för barn och ungdomar som omhändertagits eller beretts vård
med stöd av LVU. Detta gäller i synnerhet yngre barn. Departementsche-
fen framhöll (prop. 1979/80:1 s. 307) att vård i familjehem i flertalet fall
måste anses vara bättre än vård i institution beroende på den nära anknyt-
ningen till vuxna föräldraersättare och den känslomässiga relation som
uppstår mellan dem och barnet. Detta är oftast en förutsättning för bar-
nets utveckling till en trygg, harmonisk och väl fungerande människa.
![](/sosfs/1997:15/sid61.png)
61
SOSFS
1997:15
Släktingplacering
En av de vägledande principerna i socialtjänstlagstiftningen, konti-
nuitetsprincipen, bör tolkas så att nämnden inte förbiser möjligheten
att hitta en bra placering i barnets naturliga nätverk. Att barnet inte
onödigtvis flyttas från trygga och invanda förhållanden är en viktig
ledstjärna i arbetet med familjehemsplaceringar. Det betyder att soci-
altjänsten i varje enskilt fall i första hand bör överväga om barnet kan
tas emot av någon anhörig eller annan närstående. Enligt 1 § SoL skall
dock barnets bästa alltid beaktas (22 § fjärde stycket SoL). Även något
äldre personer, t.ex. mor- och farföräldrar kan komma i fråga som fa-
miljehemsföräldrar. Det betyder att man också regelmässigt bör un-
dersöka släktens möjligheter att stödja barnet även om det placeras i
ett ”främmande” familjehem (jfr 1996/97:SoU18).
Medgivande till placering
Enligt 25 § SoL får en underårig inte utan socialnämndens medgivan-
de tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som
inte tillhör någon av hans föräldrar eller någon annan som har vårdna-
den om honom. Som ett medgivande anses socialnämndens beslut att
bereda den underårige vård i visst familjehem. Socialnämnden får inte
lämna medgivande utan att förhållandena i det enskilda hemmet och
förutsättningarna för vård i hemmet är utredda.
För en placering hos biologisk förälder eller hos en särskilt förord-
nad vårdnadshavare behövs inget medgivande. Som ett medgivande
anses socialnämndens beslut att bereda den unge vård i ett visst hem.
Däremot krävs medgivande för en placering i släktinghem, t.ex. mor-
eller farförälderhem. Se Socialstyrelsens allmänna råd (1982:2) ”Fa-
miljehem”, (1994:3) ”Handläggning och dokumentation inom social-
tjänsten” och SoS-rapport (1994:7) ”Ensam. Om flyktingbarn utan
vårdnadshavare i Sverige”.
När familjehemsföräldrar separerar
Det händer att familjehemsföräldrarna separerar under pågående pla-
cering. Eftersom det är nämnden som beslutar var den unge skall vis-
tas, kan inte familjehemsföräldrarna själva avgöra detta. Nämnden
bör i dessa fall fatta beslut om hos vem den unge skall bo. Ett sådant
beslut innebär ett beslut om en ny placering som går att överklaga.
Placering i hem för vård eller boende
Med hem för vård eller boende, HVB, avses heldygnsomsorg som yr-
kesmässigt tillhandahåller vård, behandling, omvårdnad och tillsyn
för barn, ungdomar eller vuxna. Ett bolag, en förening, en samfällig-
het, en stiftelse eller en enskild individ får inte utan tillstånd av läns-
styrelsen yrkesmässigt bedriva verksamhet i form av bl.a. hem för
vård eller boende (69 § SoL).
För unga som omhändertagits eller beretts vård med stöd av LVU
![](/sosfs/1997:15/sid62.png)
62
SOSFS
1997:15
kan en placering på ett hem för utredning under en kortare tid vara det
lämpligaste. Det kan också vara fråga om observation, att tillgodose
ett akut vårdbehov eller helt enkelt en placering i avvaktan på en lämp-
lig familjehemsplacering.
Hem för vård eller boende kan också utnyttjas för mer långvariga
behandlingsinsatser. Det kan vara barn eller ungdomar som på grund
av komplicerat vårdbehov behöver en långvarig kvalificerad behand-
lingsinsats som bara kan ges på institution.
Socialstyrelsen vill betona att HVB inte skall betraktas som ett sista
vårdalternativ. Den unges vårdbehov och möjligheterna att tillgodose
detta behov måste i det enskilda fallet fälla utslag vid val av placerings-
form. En obenägenhet att utnyttja HVB kan ibland leda till onödiga om-
placeringar och till att de särskilda behandlingsresurser som ett sådant
hem kan ha sätts in för sent.
Socialstyrelsen anser att socialnämnden i möjligaste mån bör und-
vika att placera små barn utan föräldrar på en institution, i vart fall
under längre tider.
Särskilda ungdomshem
För ungdomar som vårdas enligt 3 § LVU och behöver stå under sär-
skilt noggrann tillsyn skall det enligt 12 § LVU finnas särskilda ung-
domshem. För dessa hem ansvarar Statens institutionsstyrelse (SiS).
Det är endast på dessa hem som de särskilda befogenheterna i 15–20
§§ LVU kan tillämpas och enbart beträffande ungdomar som beretts
vård med stöd av 3 § LVU. När nämnden bedömer att en ungdom be-
höver omhändertas eller beredas vård med stöd av LVU med placering
på ett sådant hem, skall nämnden vända sig till SiS med en begäran
om platsanvisning. På grundval av den unges behov anvisar SiS plats
på lämpligt hem. SiS platsanvisning är inte något beslut som går att
överklaga. Socialnämnden beslutar enligt 11 § LVU var den unge skall
placeras och det är nämndens beslut att placera den unge på ett visst
särskilt ungdomshem som kan överklagas.
Vård i det egna hemmet
Enligt 11 § LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge
skall ordnas och var han skall vistas under vårdtiden. Enligt paragra-
fens andra stycke får nämnden medge att den unge vistas i eget hem
om det kan antas att detta bäst främjar vården av honom. Vården skall
dock alltid inledas utanför den unges eget hem. Det föreligger således
inget hinder mot att placera den som vårdas med stöd av LVU i hans
eget hem, om det i ett senare skede av vården anses vara det bästa för
honom. En placering i det egna hemmet får inte tillgripas på grund av
placeringssvårigheter och måste vara vårdmässigt motiverad.
Även när den unge vistas i det egna hemmet har socialnämnden
kvar det ansvar och de befogenheter som följer av LVU. Så länge be-
slutet gäller kan den unge åter flyttas från sitt hem, om detta visar sig
vara nödvändigt. Dock bör man i möjligaste mån undvika att låta den
![](/sosfs/1997:15/sid63.png)
63
SOSFS
1997:15
unge byta miljö flera gånger. Det finns också skäl att understryka att
det så långt som möjligt måste finnas garantier för att den unge kan få
en betryggande omvårdnad i det egna hemmet innan nämnden låter ho-
nom komma tillbaka. Om domstol har beslutat om vård på grund av
brister i barnets hemmiljö, måste naturligtvis nämnden noga överväga
situationen innan den beslutar att barnet får återvända till hemmet. Det
är emellertid inte möjligt att göra några generella uttalanden om under
vilka förutsättningar detta kan ske (prop. 1979/80:1 s. 596). En place-
ring i det egna hemmet torde bli aktuell först i slutskedet av vården.
Hur länge vården i det egna hemmet kan pågå har inte behandlats i för-
arbetena. Detta måste bli en bedömningsfråga i varje enskilt fall med be-
aktande av bl.a. barnets ålder, den tid det varit omhändertaget och förhål-
landena i det egna hemmet, men vården i det egna hemmet bör enligt
Socialstyrelsens uppfattning inte fortgå mer än någon kortare tid.
JO har i ett fall (JO 1993/94 s. 277) uttalat att den unges eget hem i de
fall då båda föräldrarna är vårdnadshavare får anses vara det hem där
barnet mer varaktigt bor och vistas, där det är skrivet, går i t.ex. skola
och där den ena föräldern uppbär barnbidrag. Hinder föreligger således
inte att inleda vården med en placering hos den andre föräldern.
Alternativa placeringar
Placering på barnpsykiatrisk klinik
Vården med stöd av LVU kan även inledas på ett sjukhus eller en barn-
psykiatrisk klinik.
Placering i utlandet
På senare år har olika former av s.k. båtprojekt startat. Många gånger
har dessa båtprojekt haft verksamhet utanför Nordens gränser. JO har
(beslut 1996-09-24, dnr 1714-1995 m.fl.) uttalat att vård med stöd av
LVU med placering utomlands inte är tillåten.
Anledningen till att vård med stöd av LVU inte kan bedrivas utom-
lands är att de i LVU-vården ingående tvångsbefogenheterna liksom
tillsynen inte kan utövas utanför Sveriges gränser. I LVU-vården ingår
också att se till att den unge får upprätthålla kontakten med sina vård-
nadshavare eller andra viktiga personer, vilket försvåras om han vis-
tas i ett annat land.
Det finns dock inte något hinder mot att ungdomar som vårdas med
stöd av LVU rent tillfälligt vistas utomlands, t.ex. genom att följa med
familjehemsföräldrarna på en semesterresa eller delta i en språkresa, i
vart fall om det inte finns anledning att misstänka att den unge skall
avvika. Det är dock viktigt att den unges egen inställning till en sådan
vistelse beaktas.
Se vidare Socialstyrelsens allmänna råd (1989:5) ”Samarbete om barn
och ungdom Sverige–Finland”, JO:s beslut den 18 januari 1995, dnr 2876-
1994, 25 september 1995, dnr 3661-1994 och JO 1993/94 s. 240.
![](/sosfs/1997:15/sid64.png)
64
SOSFS
1997:15
När är vården inledd?
Vården anses inledd när den unge har placerats i familjehem eller ett
HVB. Vården kan också inledas på sjukhus. Även placering hos den
andre vårdnadshavaren kan vara möjlig, se ovan. Detta gäller obero-
ende av om det är ett beslut om omedelbart omhändertagande eller
beslut om vård. Placeringen måste avse heldygnsomsorg.
Beslut om placering
Det är socialnämnden som beslutar om hur vården av den unge skall
ordnas och var han skall placeras under vårdtiden (11 § första stycket
LVU).
Nämnden kan redan i sin ansökan om vård närmare ange var man
har för avsikt att placera den unge. Detta för att ge länsrätten ett fyl-
ligare underlag för sin helhetsbedömning.
Nämndens beslut om placering kan dock fattas först sedan domsto-
len beslutat om vård. Sedan länsrätten förordnat om vård ankommer
det således på nämnden att fatta beslut i placeringsfrågan. Detta beslut
kan överklagas.
Om ett placeringsbeslut har fattats redan under utredningstiden med
anledning av ett beslut om omedelbart omhändertagande och någon änd-
ring i placeringen inte är avsedd, uppstår frågan om något nytt placerings-
beslut måste fattas sedan länsrätten bifallit nämndens vårdansökan. Ett
uttalande av JO (beslut 1996-08-12, dnr 2446-1996) tyder på att detta inte
är nödvändigt. Det bör dock observeras att det sagda förutsätter att ett pla-
ceringsbeslut i samband med ett omedelbart omhändertagande går att
överklaga, vilket enligt JO:s uppfattning är möjligt. Även ett sådant place-
ringsbeslut måste således förses med en fullföljdshänvisning.
Rätten att fatta beslut om var den unge skall vistas går enligt 47 §
SoL endast att delegera till utskott. I 11 § tredje stycket LVU ges emel-
lertid ordförande eller annan förordnad ledamot av nämnden möjlig-
het att besluta om den unges placering i brådskande fall. Denna kom-
pletterande beslutanderätt får endast användas när nämndens beslut
inte kan avvaktas. Beslutet skall anmälas vid nämndens nästkomman-
de sammanträde.
Kortare vistelser utanför det hem i vilket den unge är placerad, t.ex.
i samband med semesterresor och släktingbesök, omfattas inte av reg-
leringen i 11 § första stycket LVU.
Beslut om placering i familjehem
Ett beslut att stadigvarande placera ett barn i ett visst enskilt hem ut-
gör samtidigt ett medgivande enligt 25 § SoL för hemmet att ta emot
barnet för stadigvarande vård och fostran. Rätt att fatta ett sådant be-
slut får delegeras endast till utskott. Ett beslut om stadigvarande pla-
cering i ett enskilt hem kan alltså inte fattas av tjänsteman. Däremot
kan rätten att fatta ett beslut om en kortare tids placering delegeras
även till tjänsteman. När familjehemsutredningen sedan är klar skall
beslut om placeringen fattas av nämnden eller dess utskott.
![](/sosfs/1997:15/sid65.png)
65
SOSFS
1997:15
Överklagande av placeringsbeslut
Placeringsbeslut efter vårdbeslut kan överklagas (41 § LVU). Enligt So
cialstyrelsens uppfattning gäller detta även placeringsbeslut vid ome-
delbart omhändertagande (jfr JO 1996-08-12, dnr 2446-1996). Obser-
vera att SiS platsanvisning inte är ett beslut som går att överklaga.
Omplacering
Beslut i fråga om att flytta den unge från ett hem där han vistas går att
överklaga. Formuleringen ”i fråga om” innebär att såväl beslut att flytta
den unge som beslut att inte flytta honom kan överklagas (41 § LVU).
När frågan om en omplacering av den unge prövas bör nämnden
beakta den risk en separation medför för barnet (RÅ 1986 not 502).
![](/sosfs/1997:15/sid66.png)
66
SOSFS
1997:15
10 Övervägande och omprövning av vård
med stöd av LVU
Socialnämnden har att noga följa vården för de barn och ungdomar
som är placerade. I det ingår att bevaka att vården inte fortgår längre
än nödvändigt. För att nämnden skall hålla sig informerad om hur vår-
den fortlöper och kunna avsluta vården när den inte längre behövs
finns i 13 § LVU bestämmelser om att nämnden skall följa och minst
var sjätte månad överväga vården (miljöfallen) respektive ompröva
vården (beteendefallen).
I 39 § SoF finns en bestämmelse om socialnämndens skyldighet att
följa upp familjehemsplaceringar. Enligt denna bestämmelse bör nämn-
den genom personliga besök och på annat lämpligt sätt fortlöpande hålla
sig väl förtrogen med förhållandena i hemmen och ge hemmen det stöd de
behöver.
Vården skall alltid omprövas om det finns skäl till det, oberoende
av hur lång tid som gått sedan senaste omprövningen. Likaså skall en
omprövning alltid ske om vårdnadshavaren eller den unge, om denne
fyllt 15 år, begär att vården skall upphöra.
Vilka förutsättningar som finns för ett upphörande av vården och
hur arbetet med en återförening bör gå till, är en viktig fråga att be-
akta vid såväl övervägandena som omprövningarna.
Barnets uppfattning
Enligt 36 § LVU har barn som fyllt 15 år rätt att själv föra sin talan i
mål och ärenden enligt LVU. Barn som är yngre bör höras om det kan
vara till nytta för utredningen och det kan antas att barnet inte tar ska-
da av att höras.
I socialnämndens ansvar enligt 39 § SoF ligger att inte bara ha kon-
takt med familjehemsföräldrarna utan även ett ansvar att träffa och ha
kontakt med det placerade barnet. Barnet bör beredas tillfälle att prata
med socialsekreteraren ensam, antingen i familjehemmet eller på an-
nat sätt. Handläggaren bör ta initiativ till att sådana träffar kommer
till stånd utifrån barnets ålder och mognad.
Övervägande av vården
Om den unge vårdas med stöd av 2 § LVU, dvs. på grund av hemför-
hållandena (miljöfallen), skall socialnämnden enligt 13 § andra styck-
et LVU minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfar-
ande behövs. Ett övervägande innebär inte att något formellt beslut i
frågan fattas. Det skriftliga material som redovisas för nämnden behö-
ver därför inte kommuniceras med parterna. Övervägandet kan såle-
des ske utan att berörda parter är medvetna om det. Övervägandet är
att betrakta som en information eller anmälan till nämnden för att den
![](/sosfs/1997:15/sid67.png)
67
SOSFS
1997:15
skall hålla sig underrättad om vården (prop. 1989/90:28 s. 76). Efter ett
övervägande finns således inte något beslut att överklaga.
Motiveringen till detta är enligt förarbetena att det i miljöfallen kan
skapa onödig oro och otrygghet hos såväl barnet och vårdnadshavaren
som familjehemsföräldrarna att en gång i halvåret obligatoriskt behö-
va underkastas en prövning av om vården skall fortgå.
Övervägandet bör göras med utgångspunkt i den vårdplan som upp-
rättats. Den tjänsteman som är ansvarig för vården anmäler till nämn-
den hur vården bedrivs och hur barnets och föräldrarnas förhållanden
utvecklar sig. Barnet och dess situation är centrala och måste ägnas
särskild uppmärksamhet. En annan viktig fråga är vårdnadshavarens
inställning till fortsatt vård och om det är tänkbart att fortsätta vården
med samtycke.
Någon mer omfattande skriftlig redovisning fordras inte för över-
vägandet, men enligt Socialstyrelsens uppfattning bör en skriftlig pro-
memoria föreligga, antingen fristående eller som en sammanfattande
journalanteckning. Nämnden lägger anmälan till handlingarna utan
beslut, men protokoll skall naturligtvis föras. Övervägandet skall do-
kumenteras i barnets akt (51 § SoL). Det är viktigt för att ärendets
handläggning skall gå att följa.
Övervägandena kan enligt 47 § SoL delegeras endast till utskott.
Om det inför eller i samband med övervägandet blir aktuellt att göra
en formell prövning av om vården kan upphöra, men utredning och
beslut inte hinns med inom sexmånadersfristen, har nämnden ändå att
överväga vården. Det kan då noteras att frågan om upphörande snart
kommer under nämndens prövning.
Även vid nämndens övervägande kan frågan om upphörande aktuali-
seras. Finner nämnden vid sina överväganden att frågan bör prövas i sak,
skall nämnden ta initiativ till att en utredning görs och föreläggs nämnden
med förslag till beslut. Förvaltningslagens bestämmelser om kommunice-
ring, parts rätt att meddela sig och om parts rätt till insyn m.m. blir då till-
lämpliga. Se Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3) ”Handläggning och
dokumentation inom socialtjänsten”.
När skall övervägandena göras?
Det är i lagtexten inte angivet när första övervägandet skall göras, men
Socialstyrelsen anser att samma beräkning som vid omprövning kan
göras, dvs. inom sex månader från dagen för verkställighet av vårdbe-
slutet. Därefter skall vården övervägas minst var sjätte månad. Av rätts-
säkerhetsskäl är det viktigt att nämnden inte underlåter att regelmässigt
göra de föreskrivna övervägandena. Nämnden måste ha sådana rutiner
att övervägandena kan ske i enlighet med lagen.
Omprövning av vården
Vård som den unge beretts med stöd av 3 § LVU skall omprövas inom
sex månader från dagen för verkställigheten av vårdbeslutet och där-
![](/sosfs/1997:15/sid68.png)
68
SOSFS
1997:15
efter inom sex månader från senaste omprövning (13 § tredje stycket
LVU).
Vården skall vidare alltid omprövas då vårdnadshavaren eller den
unge, om denne fyllt 15 år, begär det. Socialnämnden skall även på
eget initiativ, när det finns skäl till det, pröva om vården kan upphöra.
Omprövning av vården innebär att ett förvaltningsrättsligt ärende fö-
religger. Därmed blir reglerna om partsinsyn, kommunikation, rätt att an-
lita ombud eller biträde, offentligt biträde, företräde inför nämnden m.m.
tillämpliga. Vidare skall omprövningen resultera i ett formellt beslut. Det-
ta beslut kan överklagas. Se Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3)
”Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten”.
De ungdomar som blir aktuella för LVU-vård har som regel en kom-
plicerad behovsbild och behöver ofta en relativt lång tids kvalificerad
behandling. En förutsättning för att LVU-vården skall vara meningsfull
är generellt att den planerade vården och behandlingen kan genomföras.
Om ett särskilt behandlingsprogram, som varar mer än sex månader,
fastställts för den unge, så är det givetvis en omständighet som nämn-
den får beakta när den prövar om vården kan upphöra eller inte. Enbart
inledningsfasen i ett behandlingsarbete kan ta ett par månader. Om-
prövningsregeln är inte en presumtion för att vården skall kunna avslu-
tas, utan ett uttryck för nämndens skyldighet att noga följa vården och
med inte alltför långa intervaller ta ställning till om den kan upphöra.
Beräkning av tiden
Den första omprövningen skall göras inom sex månader från dagen
för verkställigheten av vårdbeslutet. Vården skall därefter prövas fort-
löpande inom sex månader från senaste prövning.
Vid mellanliggande domstolsprövning
Om ett beslut om vård med stöd av LVU överklagas till kammarrätten,
kan det dröja innan det föreligger en lagakraftvunnen dom om bere-
dande av vård. Något undantag från skyldigheten att överväga vården
innan frågan om vård slutligt avgjorts föreligger emellertid inte.
Utebliven omprövning
Varken i lagtext eller förarbeten sägs något om konsekvenserna av en
utebliven omprövning. Vården fortgår tills beslut om upphörande fat-
tas. Det innebär att vården inte automatiskt upphör på grund av utebli-
ven omprövning. Socialstyrelsen vill emellertid understryka att om-
prövningsregeln är viktig ur rättssäkerhetssynpunkt och nämnden har
att planera sitt arbete på ett sådant sätt att rutiner skapas för att om-
prövning av LVU-vården sker inom lagstadgade tider.
Handläggning och dokumentation vid omprövning
Den utredning som ligger till grund för en omprövning bör, vare sig
omprövningen sker enligt sexmånadersregeln eller av annan anled-
![](/sosfs/1997:15/sid69.png)
69
SOSFS
1997:15
ning, utgå från den vårdplan som finns för den unge. Utredningen bör
enligt Socialstyrelsens uppfattning innehålla
– en redogörelse för den unges och vårdnadshavarens nuvarande si-
tuation,
– en redogörelse för den unges egen syn på sin situation och vården,
– en redogörelse från den behandlingsansvarige, dvs. familjehemmet
eller hemmet för vård eller boende,
– en redogörelse för de åtgärder som vidtagits sedan vården inleddes/
senast omprövades,
– en utvärdering av vården,
– den fortsatta planeringen,
– en bedömning av möjligheten att låta vården övergå till vård enligt
– en bedömning av möjligheten att avsluta vården,
– förslag till beslut.
Den unge själv och hans vårdnadshavare har enligt 55 § SoL rätt att
närvara vid nämndens sammanträde om omprövning. Undantag kan
göras om det finns särskilda skäl.
Beslutanderätt vid omprövning
Rätt att fatta beslut i omprövningsfrågor enligt 13 § tredje stycket LVU
kan delegeras endast till utskott (47 § SoL).
Överklagande av omprövningsbeslut
Beslut i fråga om fortsatt vård med stöd av LVU kan enligt 41 § första
stycket 2 LVU överklagas till länsrätten.
Offentligt biträde vid omprövning
Offentligt biträde skall enligt 41 § 3 RhjL förordnas i ärenden/mål om
upphörande av vård enligt 21 § LVU. Eftersom en omprövning rör frå-
gan om vårdens upphörande enligt 21 § LVU, har parterna vid ompröv-
ning rätt till biträde. Generellt gäller att biträde inte skall förordnas om
behov saknas (42 § RhjL). Behovsregeln innebär att en bedömning bör
göras även av socialnämnden innan den meddelar länsrätten att behov
av offentligt biträde föreligger. Om någon med rätt att överklaga önskar
att vården skall upphöra och utredningen på ett tidigt stadium visar att
så kanske inte kan ske, bör offentligt biträde förordnas redan under ut-
redningstiden till stöd för den unge och/eller vårdnadshavaren. Förelig-
ger däremot inget önskemål om att vården skall avslutas eller om allt
tyder på att vården kommer att kunna upphöra, föreligger knappast be-
hov av offentligt biträde. Se vidare om offentligt biträde s. 107.
![](/sosfs/1997:15/sid70.png)
70
SOSFS
1997:15
11 Umgänge
Utgångspunkten i svensk lagstiftning är att barn har behov av um-
gänge med båda sina föräldrar även om inte barnet bor tillsammans
med dem (6 kap. 15 § FB). En nära och god kontakt mellan föräldrar
och barn under vårdtiden är oftast en viktig förutsättning för att bar-
net skall kunna utvecklas väl under placeringen utanför hemmet och
på sikt kunna återförenas med sina föräldrar.
I 22 § tredje stycket SoL finns en allmän regel som gäller all vård ut-
anför hemmet. Vården bör utformas så att den stärker den enskildes
samhörighet med anhöriga och med andra närstående samt kontakt med
hemmiljön. I 14 § LVU framhålls socialnämndens ansvar, då fråga är
om vård enligt LVU, för att den unges behov av kontakt med föräldrar-
na eller andra som har vårdnaden om honom tillgodoses så långt som
möjligt. Andra personer som kan vara viktiga för barnet att hålla kon-
takt med är syskon, andra släktingar, personer som barnet levt i familje-
gemenskap med, lärare och kamrater. En placering av ett barn utanför
det egna hemmet får inte innebära att barnet avskärs från kontakt med
känslomässigt betydelsefulla personer. Nämnden bör vara särskilt upp-
märksam när det gäller invandrarbarn eftersom många av dem kommer
från kulturer där släkttillhörigheten har en annan betydelse än vi är va-
na vid. En bruten kontakt med släktgemenskapen kan i sämsta fall leda
till isolering och vilsenhet i vuxen ålder (prop. 1989/90:28 s. 73).
Socialnämnden ges dock i 14 § andra stycket 1 LVU en möjlighet
att besluta om hur den unges umgänge med föräldrarna eller andra som
har vårdnaden om honom skall utövas. En förutsättning för sådana be-
slut är att de är nödvändiga med hänsyn till vården enligt LVU.
Till den rättsliga regleringen av umgänget under vårdtiden hör även
art 8 Europakonventionen enligt vilken rätten till familjeliv skyddas.
Avgöranden i Europadomstolen visar att umgänge med ett barn under
tvångsvård är en kvarstående rättighet för såväl barnet som för föräld-
rarna. Inskränkningar och umgängesförbud kan dock accepteras om
det är nödvändigt.
Någon möjlighet för nämnden att ensidigt begränsa umgänget mel-
lan barn och föräldrar vid en frivillig placering enligt socialtjänstlagen
finns inte. Den unges behov av att socialnämnden kan reglera umgänget
eller hemlighålla barnets vistelseort kan emellertid vara ett skäl till att
LVU är tillämplig trots att erforderligt samtycke till frivillig vård finns.
Socialnämnden har också ett särskilt ansvar i de fall föräldrarna själva
inte gör tillräckligt stora ansträngningar för att träffa barnet under vårdti-
den. Nämnden har här ett ansvar för att föräldrarna får stöd och hjälp av
både personlig och ekonomisk art, för att de skall klara av att sköta kon-
takten med barnet. Det är också nämndens uppgift och ansvar att verka
för att familjehemsföräldrarna medverkar till att en positiv kontakt mellan
föräldrar och barn upprätthålls (prop. 1979/80:28 s. 115). I nämndens an-
svar ligger också att se till att den uppgjorda planeringen följs.
Umgänge med föräldrarna under pågående vård med stöd av LVU
![](/sosfs/1997:15/sid71.png)
71
SOSFS
1997:15
kan inte likställas med sådant umgänge som regleras i föräldrabalken.
Föräldrabalkens bestämmelser avser barns umgänge med sina föräld-
rar som det i allmänhet inte finns något att anföra mot. Vid vård med
stöd av LVU finns det brister hos en eller båda föräldrarna som måste
beaktas vid utformningen av umgänget.
Planering av umgänge
Umgänge bör äga rum i den utsträckning som det är lämpligt för bar-
net. För att undvika tvister om omfattningen av umgänget anser Soci
alstyrelsen att en plan över umgänget bör upprättas och undertecknas
av berörda parter. Föräldrarnas inställning till umgängesplaneringen
bör framgå. Det är dock viktigt att föräldrarna inte känner sig tvinga-
de att gå med på planen. Alltför tvingande regler kan innebära att so-
cialnämnden i praktiken begränsar umgänget på sådant sätt att um-
gänget i stället bör regleras enligt 14 § LVU.
Om nämnden, då barnet vårdas med stöd av LVU, inte kan komma
överens med föräldrarna om en umgängesplan, anser Socialstyrelsen
att nämnden av rättssäkerhetsskäl bör besluta om umgänget med stöd
av 14 § andra stycket 1 LVU. Föräldrarna har då en möjlighet att över-
klaga beslutet (jfr JO 1992/93 s. 405).
Utformningen av umgänget
I vilka former umgänget äger rum och hur omfattande det bör vara får
bedömas från fall till fall utifrån barnets behov. Umgänget kan äga rum
hos föräldrarna eller i familjehemmet. Ibland kan ett alternativ vara att
föräldrar och barn träffas på en neutral plats, t.ex. i förskolan. Social-
nämnden kan även besluta att någon utomstående kontaktperson skall
vara med vid umgänget, t.ex. en familjehemsförälder, en socialsekrete-
rare eller någon annan som barnet känner trygghet med. Behovet av en
sådan person får bedömas utifrån barnets behov av trygghet, ålder, öns-
kemål och orsaker till placeringen.
Begränsningar i umgänget
Bestämmelserna om möjligheten att begränsa umgänget skall tilläm-
pas restriktivt. Socialnämnden får inte utan starka skäl besluta om in-
skränkningar i umgänget mellan barn och föräldrar. Det kan emeller-
tid förekomma att föräldrarna griper in i vården på ett obehörigt sätt.
Deras personliga förhållanden, exempelvis vid långtgående missbruk
eller svår psykisk sjukdom, kan vara sådana att de under viss tid inte
bör träffa sitt barn (prop. 1979/80:1 s. 602).
Andra skäl kan vara att det föreligger en risk att föräldrarna avvi-
ker med barnet, att barnet visar rädsla för en förälder, att det finns en
risk för övergrepp mot barnet eller att en förälder kräver så mycket
umgänge att vården blir verkningslös eller hindrar barnets anknytning
till familjehemmet.
![](/sosfs/1997:15/sid72.png)
72
SOSFS
1997:15
Den unges egen inställning i umgängesfrågan måste utredas och
tillmätas betydelse i relation till barnets ålder, mognad och övriga om-
ständigheter.
Socialnämndens befogenhet att besluta om umgänget är vittgående
och sträcker sig så långt att nämnden kan förbjuda allt umgänge och
även reglera eller hindra telefon- och brevkontakt. Regeringsrätten har
(RÅ 1990 ref 97) uttalat att varken lagtext eller uttalanden i lagens
förarbeten hindrar beslut om totalt umgängesförbud.
Vem kan hindras att träffa den unge?
Umgänge med förälder
Bestämmelserna i 14 § andra stycket 1 LVU är i första hand tillämpliga
gentemot förälder som också är barnets vårdnadshavare. Detta gäller
gentemot båda föräldrarna om de har gemensam vårdnad.
För att kunna fatta ett beslut om att inskränka ett umgänge gentemot
en förälder som inte är vårdnadshavare förutsätter tillämpningen av den-
na bestämmelse att föräldern genom avtal eller dom har rätt till umgänge
med barnet. Det måste finnas något att göra begränsningen i förhållande
till. Syftet med den socialnämnden tillagda beslutanderätten är i detta fall
i första hand att nämnden vid behov skall kunna begränsa utövningen av
den civilrättsligt gällande umgängesrätten (jfr RÅ84 2:38).
Umgänge med andra
Nämnden bestämmer med stöd av sin allmänna befogenhet (11 § fjär-
de stycket LVU) i princip om alla besök hos den unge under vårdtiden.
Om nämnden motsätter sig umgänge mellan barnet och någon närstå-
ende som inte är förälder eller vårdnadshavare, kan nämndens beslut i
frågan inte överklagas. Det är därför särskilt viktigt att nämnden noga
överväger vilka möjligheter till umgänge som finns.
Lagen om besöksinskränkning vid viss tvångsvård
Lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård gäller
bl.a. besök hos dem som är omhändertagna med stöd av LVU och vis-
tas på ett HVB. Om det med hänsyn till vårdens bedrivande eller skyd-
det av enskilda vårdtagares personliga integritet är nödvändigt med
inskränkningar av besök, får enligt 3 § denna lag huvudmannen för
vårdinstitutionen i särskilda fall besluta om besöksrestriktioner. Ett
sådant beslut kan vara generellt eller avse besök av en viss eller vissa
personer. Enligt 4 § första stycket gäller detta inte besök av personer
för vilka 14 § andra stycket 1 LVU är tillämplig, dvs. föräldrar eller
annan vårdnadshavare.
Beslut enligt denna lag gäller omedelbart och får överklagas till all-
män förvaltningsdomstol. Bestämmelserna i 22–25, 27, 28 och 30 §§
FL skall tillämpas, om beslutet meddelas av huvudmannen för en pri-
vat vårdinstitution.
![](/sosfs/1997:15/sid73.png)
73
SOSFS
1997:15
Inskränkning av umgänge på barnpsykiatrisk
klinik
I hälso- och sjukvårdslagen och lagen (1994:953) om åligganden för
personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen) samt förord-
ningen (1994:1290) om åligganden för personal inom hälso- och sjuk-
vården (åliggandeförordningen) har fastlagts vissa allmänna krav på
hälso- och sjukvården och dess personal. Utgångspunkten för all hälso-
och sjukvård är att vården är frivillig och skall bedrivas med respekt
för patientens självbestämmande och integritet. Psykiatrisk tvångs-
vård får endast ges med stöd av LPT eller LRV.
Vid frivillig vård får hälso- och sjukvården i princip inte hindra en
patient att ta emot besök. Med hänsyn till vården av andra patienter får
patienten dock acceptera att hälso- och sjukvården i vissa avseenden
kan begränsa möjligheten till besök.
I de flesta fall är det patienten som har att ta ställning till vilka be-
sök som han eller hon vill ta emot. När det gäller patienter som är om-
händertagna med stöd av LVU träder socialnämnden in i stället för
vårdnadshavaren och bör därför kontaktas om denne eller andra per-
soner vill besöka patienten.
Om nämnden har beslutat om inskränkningar i umgängesrätten med
stöd av 14 § LVU, skall besök som inte sker i enlighet med beslutet av-
visas. Hälso- och sjukvårdspersonalen har dock inte rätt att använda
våld för att avvisa besöket utan får vid behov tillkalla polis. I vissa
nöd- och nödvärnssituationer kan våld tillgripas enligt de allmänna
nödreglerna i 24 kap. 1 och 4 §§ BrB.
Socialstyrelsen vill understryka vikten av att nämnden i samråd
med personal på den barnpsykiatriska kliniken kommer överens om
hur besök och permissioner kan äga rum.
Begränsning av telefon- och/eller brevkontakt
Umgängesbegränsningar kan även omfatta begränsningar i telefon- och
brevkontakterna mellan föräldrar och barn (jfr RÅ 1993 ref 72).
Att förutom umgänget inskränka även brev- och telefonkontakter-
na innebär ett synnerligen stort ingrepp i vårdnadshavarnas rätt och
bör enligt Socialstyrelsens uppfattning som regel ske mycket restrik-
tivt och endast pågå en kortare tid. För långvariga begränsningar ford-
ras mycket tunga skäl. Om fortsatt behov av åtgärden finns torde
nämnden ofta ha skäl att överväga om ansökan om vårdnadsöverflytt-
ning med stöd av föräldrabalken bör initieras.
En inskränkning av föräldrars rätt att per telefon kontakta ett barn
bör alltid uttryckligen anges i beslutet även om beslutet avser ett totalt
umgänges- eller besöksförbud.
Inskränkningar i brev- och telefonkontakterna kan också strida mot
Europakonventionens artikel 8 om skydd för familjeliv om restriktionen
är mer ingripande än vad som är nödvändigt (jfr Europadomstolens
dom 25 februari 1992, Serie A no. 226).
![](/sosfs/1997:15/sid74.png)
74
SOSFS
1997:15
Granskning av försändelser till den unge
En annan fråga är i vilken utsträckning brev eller försändelser till den
unge får granskas eller läsas. När det gäller ungdomar som vårdas på
särskilda ungdomshem med stöd av 3 § LVU är detta direkt reglerat i
19 § LVU. I övrigt finns inga särskilda bestämmelser. I och med att
den unge är placerad med stöd av LVU inträder nämnden i vårdnads-
havarens ställe och de som vårdar den unge har då samma rätt som
vårdnadshavarna att exempelvis granska brev. Självfallet måste detta
ske med stor urskiljning och endast då vården absolut kräver detta.
Umgängesinskränkning i form av förbud för förälder
att tala med det placerade barnet på eget språk
JO har (beslut 1995-11-24, dnr 4105-1994) tagit upp frågan om en so-
cialnämnd haft rätt att kräva att modern och det placerade barnet skul-
le tala svenska vid umgänge. JO konstaterade att ett sådant krav är att
anse som en inskränkning i umgängesrätten och att nämnden därför
måste fatta ett formellt beslut om detta enligt 14 § LVU om en sådan
inskränkning bedöms nödvändig.
Socialstyrelsen vill påminna om 8 § FL som stadgar att en myndig-
het vid behov bör anlita tolk då den har att göra med någon som inte
behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad.
Beslutanderätt, verkställighet och överväganden
vid inskränkning av umgänge
Beslutanderätt
Någon begränsning av möjligheten att delegera rätten att fatta beslut
om umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket 1 LVU finns inte
(47 § SoL).
Verkställighet av beslut om umgängesinskränkningar
Beslut i fråga om umgänge gäller enligt 40 § andra stycket LVU ome-
delbart. Nämnden har dock möjlighet att förordna om att det skall gäl-
la först sedan beslutet vunnit laga kraft.
Övervägande av inskränkning av umgänge
Socialnämnden skall enligt 14 § tredje stycket LVU minst en gång var
tredje månad överväga om umgängesbegränsningen fortfarande be-
hövs. Syftet är att åtgärden inte skall bestå längre än nödvändigt.
Övervägandet innebär ingen formell prövning av beslutet och görs på
samma sätt som överväganden av vården i miljöfallen, se s. 66. Finner
nämnden skäl att ompröva beslutet, skall den dock göra detta. Så skall
också ske om den som berörs av beslutet begär det. Övervägandena
kan enbart delegeras till utskott.
![](/sosfs/1997:15/sid75.png)
75
SOSFS
1997:15
Överklagande av umgängesbegränsningar m.m.
Beslut enligt 14 § andra stycket 1 LVU kan enligt 41 § första stycket 3
LVU överklagas till länsrätten.
Rätt att överklaga kan inte anses föreligga när det gäller olika prak-
tiska ställningstaganden rörande vården även om dessa faktiskt inne-
bär att umgänget begränsas. Det ligger för övrigt i sakens natur att
redan beslutet om att bereda den unge vård med stöd av LVU innebär
att föräldrarnas fria umgängesrätt med den unge inskränks.
Det bör vidare observeras att möjlighet att överklaga endast gäller
beslut av nämnden. Om familjehemmet således vid något tillfälle inte
har möjlighet att ta emot föräldrarna på grund av praktiska svårigheter
eller dylikt, så föreligger ingen rätt att överklaga.
![](/sosfs/1997:15/sid76.png)
76
SOSFS
1997:15
12 Hemlig vistelseort
Socialnämnden kan med stöd av 14 § andra stycket 2 LVU besluta att
inte röja den unges vistelseort för föräldrar eller vårdnadshavare.
Socialnämnden skall minst en gång var tredje månad överväga om
ett sådant beslut fortfarande behövs (14 § tredje stycket LVU).
Förutsättningar för hemlighållande av vistelseort
Beslut om att hemlighålla den unges vistelseort torde endast bli aktu-
ellt när det föreligger ett beslut om umgängesförbud, även om det inte
är en nödvändig förutsättning. Bestämmelsen bör tillämpas restrik-
tivt. Endast i undantagsfall bör föräldrar eller annan vårdnadshavare
vägras upplysning om barns vistelseort (prop. 1979/80:1 s. 602). För
att beslutet skall vara motiverat fordras att det är nödvändigt med hän-
syn till vården av den unge och förutsättningarna måste noga prövas i
varje enskilt fall. Nämnden har att beakta att beslutet utgör ett mycket
djupgående ingrepp i föräldrarätten. Ett beslut om hemlighållande av
vistelseort får aldrig fattas slentrianmässigt eller av bekvämlighets-
skäl (prop. 1989/90:28 s. 74).
Enligt Socialstyrelsens uppfattning kan ett par situationer urskiljas
när det kan bli aktuellt att besluta om hemlig vistelseort. Det kan finnas
grundad anledning att tro att föräldrarna egenmäktigt kommer att bort-
föra den unge och att dennes hälsa eller utveckling därigenom skulle
äventyras eller vården omöjliggöras. Det kan vara situationer där den
unge riskerar att utsättas för misshandel, psykiskt skadlig behandling
eller annan allvarlig fara. Det kan även gälla situationer där det kan be-
faras att föräldrarna kan tänkas föra den unge utomlands eller på annat
sätt under längre tid undanhålla socialnämnden barnet. Däremot kan
inte varje misstanke om att föräldrarna inte respekterar ett beslut om
umgängesbegränsning leda till att vistelseorten hemlighålls.
Om föräldrarna tidigare trotsat ett beslut om inskränkning i um-
gänget och det påverkat den unges hälsa eller utveckling negativt eller
motverkat vården kan det vara ett skäl att hemlighålla vistelseorten.
Föräldrarnas trotsande av umgängesrestriktionerna måste dock ha upp-
repats eller varit till uttalad skada för den unge på något sätt.
Den unge kan ha varit utsatt för ett svårt övergrepp och kan uppleva
stor otrygghet enbart av det förhållandet att föräldrarna vet var han
finns. Det primära vid den bedömningen är hur den unge upplever si-
tuationen och hur dessa upplevelser kan hindra ändamålet med vården.
Beslut om hemlig vistelseort
Det kan redan i samband med ett beslut om placering av den unge va-
ra nödvändigt att besluta om hemlighållande av den unges vistelseort.
Det innebär inte att nämnden i sitt beslut kan utelämna familjehems-
föräldrarnas namn och adress. I den underrättelse om beslutet, som
![](/sosfs/1997:15/sid77.png)
77
SOSFS
1997:15
skall lämnas till vårdnadshavarna, bör emellertid dessa uppgifter – med
hänvisning till det beslut att hemlighålla den unges vistelseort som med-
delats samtidigt – inte tas med.
Vårdnadshavaren har möjlighet att överklaga såväl placeringsbe-
slutet som beslutet att hemlighålla vistelseorten.
När en part på detta sätt undanhålls uppgifter skall myndigheten enligt
14 kap. 5 § SekrL på annat sätt informera om vad materialet innehåller.
För att uppfylla kravet på kommunikation och för att rätten att överklaga
inte skall bli innehållslös bör så mycket information som möjligt lämnas
om barnets placering, utan att barnets vistelseort röjs. Uppgifter om vil-
ken typ av placering som beslutats för barnet, familjehem eller HVB, om
den är i tätort eller på landet, familjesammansättningen i ett familjehem,
kompetens att möta barnets behov etc., bör kunna lämnas ut.
Om vistelseorten behöver hemlighållas en längre tid torde det fin-
nas skäl för socialnämnden att överväga om en vårdnadsöverflyttning
enligt föräldrabalken bör initieras.
I förhållande till andra än vårdnadshavaren, dvs. även gentemot en
förälder som inte är vårdnadshavare, gäller socialtjänstens sekretess
enligt 7 kap. 4 § SekrL för den unges vistelseort oavsett om beslut om
hemlighållande av vistelseorten har fattats enligt 14 § LVU eller inte.
Om en icke vårdnadshavande förälder eller annan begär att få veta var
barnet är placerat, får nämnden göra en sedvanlig menprövning.
Beslutanderätt, verkställighet och överväganden
vid hemlighållande av vistelseort
Beslutanderätt
Någon begränsning av möjligheten att delegera rätten att fatta beslut
om att inte röja vistelseorten finns inte (47 § SoL).
Verkställighet
Beslut i fråga om hemlighållande av vistelseort gäller enligt 40 § andra
stycket LVU omedelbart.
Övervägande av hemlighållande av vistelseort
Beslut om hemlig vistelseort skall övervägas minst var tredje månad
enligt 14 § tredje stycket LVU. Övervägande innebär inte att ett ärende
uppstår eller att något formellt beslut fattas. Det rör sig om en rappor-
tering som skall möjliggöra för socialnämnden att kontinuerligt följa
dessa beslut och – om det bedöms lämpligt – besluta om utredning och
en formell omprövning. Överväganden sker på samma sätt som över-
vägande av vården, se s. 66.
Vårdnadshavaren har också möjlighet att efter framställan få be-
slutet formellt omprövat och därigenom få ett överklagbart beslut.
Ett beslut att inte röja vistelseorten är så ingripande att det bör gäl-
la så kort tid som möjligt. I många fall bör det vara möjligt att häva ett
sådant beslut efter en kortare tid än tre månader.
![](/sosfs/1997:15/sid78.png)
78
SOSFS
1997:15
Överklagande av hemlighållande av vistelseort
Beslut enligt 14 § andra stycket 2 LVU att inte röja vistelseorten för
föräldrar eller vårdnadshavare kan enligt 31 § första stycket 3 LVU
överklagas till länsrätten.
Begäran att få ut uppgift om underårigs vistelseort
En begäran att få reda på var barnet vistas kan antingen avse en begä-
ran från vårdnadshavarens sida att beslutet enligt 14 § LVU skall upp-
höra, eller en begäran att få ta del av en allmän handling som utvisar
var barnet är placerat, t.ex. själva placeringsbeslutet. Vilket alternativ
den begärande väljer får betydelse för hur framställningen skall hand-
läggas.
Vid en begäran om att beslutet skall upphävas har socialnämnden
att pröva om det fortfarande finns skäl enligt 14 § andra stycket 2 LVU
att hemlighålla adressen. Ett avslag på denna begäran kan överklagas
till länsrätten (41 § LVU).
Enligt 7 kap. 5 § SekrL gäller sekretess såvitt angår uppgift om un-
derårigs vistelseort också i förhållande till den underåriges föräldrar
eller annan vårdnadshavare, om den underårige har omhändertagits
eller vårdas enligt LVU och det är nödvändigt med hänsyn till ända-
målet med omhändertagandet eller vården. Utlämnande av den hand-
ling av vilken placeringen framgår kan således avslås gentemot för-
älder eller vårdnadshavare på denna grund om det finns ett gällande
beslut enligt 14 § andra stycket LVU. Beslut varigenom myndighet av-
slår enskilds begäran om att få ta del av en handling kan överklagas
till kammarrätten (15 kap. 7 § SekrL).
Beslutanderätt vid utlämnande av handling
Enligt 15 kap. 6 § SekrL ankommer det i första hand på den tjänste-
man som enligt arbetsordning eller särskilt beslut har hand om hand-
lingen att pröva begäran om att få ut handlingen. Om denne vägrar att
lämna ut den önskade handlingen är tjänstemannen, om sökanden be-
gär det, skyldig att hänskjuta frågan till myndighetens avgörande, var-
vid ett skriftligt beslut måste fattas. Sökanden skall underrättas om att
han kan begära att frågan hänskjuts till myndigheten och om att beslut
av myndigheten krävs för att avgörandet skall kunna överklagas.
Prövningen skall således i första hand göras av den tjänsteman som
fått i uppdrag att ta hand om handlingen, t.ex. en socialsekreterare.
Det är enbart myndighetens beslut om att inte lämna ut handlingen
som kan överklagas.
Se Socialstyrelsens allmänna råd (1991:4) ”Sekretess inom hälso-
och sjukvården och socialtjänsten”.
![](/sosfs/1997:15/sid79.png)
79
SOSFS
1997:15
13 Vårdens upphörande
Socialnämnden skall besluta att vård med stöd av LVU skall upphöra
när den inte längre behövs (21 § första stycket LVU). Upphörande av
vård med stöd av LVU behöver inte innebära att den unge flyttar hem.
Vården kan övergå till frivillig vård om samtycke till fortsatt vård kan
erhållas eller den unge kan flytta till eget boende.
Nämnden har ett ansvar för att noga förbereda den unge för åter-
förening med sin vårdnadshavare eller för eget boende.
Bortsett från i lagtext angivna åldersgränser innehåller LVU inga
föreskrifter om vårdtidens längd. För att vården inte skall fortgå läng-
re än nödvändigt har socialnämnden i 13 § LVU ålagts att regelbundet
följa upp vården och ta ställning till den, se s. 66.
Vården upphör på grund av den unges ålder
Vård som beslutats med stöd av 2 § LVU skall upphöra senast när den
unge fyller 18 år (21 § andra stycket LVU).
Om nämnden och den unge är överens om att placeringen bör fort-
gå även härefter, måste beslut om bistånd enligt 6 och 22 §§ SoL fat-
tas. Eftersom den unge fyllt 18 år och är myndig är det enbart han själv
som skall lämna medgivande till den fortsatta placeringen.
Förutsättningar för vård med stöd av 3 § LVU i stället för 2 § LVU
kan dock föreligga.
En övergång till vård enligt 3 § LVU förutsätter dock en ny ansö-
kan om vård till länsrätten och att länsrätten bifaller ansökan.
Vård som beslutats med stöd av 3 § LVU skall upphöra senast då
den unge fyller 21 år (21 § tredje stycket LVU). Sedan den unge fyllt
18 år får vård med stöd av LVU beredas honom endast om sådan be-
döms lämpligare än annan vård. Däremot gäller inte kravet på att så-
dan vård skall vara lämpligare än annan vård för att vården enligt
LVU skall få fortgå sedan den unge fyllt 18 år.
Åldersgränserna är absoluta
Även om ett beslut om vårdens upphörande inte fattas vid angivna ål-
dersgränser upphör vårdbeslutet och därmed nämndens befogenheter
i förhållande till den unge. Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör
nämnden dock fatta ett beslut om vårdens upphörande och inte låta
vården automatiskt upphöra vid angivna åldersgränser.
Upphörande av vården på grund av att vård inte
längre behövs – miljöfallen
Miljöfallen
Socialstyrelsen vill här understryka att det är den unges vårdbehov
som är avgörande för hur länge vården skall fortgå. Förutsättningarna
![](/sosfs/1997:15/sid80.png)
80
SOSFS
1997:15
för vårdens upphörande måste nära knyta an till skälen för omhänder-
tagandet. När barn vårdas på grund av hemförhållandena (2 § LVU)
fordras för att vården skall kunna upphöra dels att hemförhållandena
är sådana att vård utanför hemmet inte längre är motiverad, dels att ett
eventuellt särskilt vårdbehov som den unge har kan tillgodoses genom
vårdnadshavaren. Vid bedömningen av hemmiljön har nämnden att be-
akta om de förhållanden i hemmet som låg till grund för vårdbeslutet
har upphört och om den aktuella situationen i hemmet är tillfredsstäl-
lande. Andra missförhållanden än de ursprungliga kan ha tillkommit,
vilka i sig kan utgöra skäl för fortsatt vård. Hemmiljön måste även ha
hunnit stabiliseras. En alltför snabb hemflyttning av den unge till vård-
nadshavaren kan innebära att en ny placering senare måste göras. Det är
då inte säkert att den unge kan komma tillbaka till sitt tidigare familje-
hem. Flyttningar och separationer är oftast skadliga för barnet.
Anledningen till vård med stöd av LVU är många gånger att vård-
nadshavaren på grund av missbruk inte kan erbjuda den unge en till-
fredsställande uppväxtmiljö. Ett långvarigt missbruk är många gånger
mycket svårt att komma ur och risken för återfall är stor. Drogfriheten
är bara början på en rehabilitering som rör såväl den egna personen
som förhållandena i hans omgivning. Enligt Socialstyrelsens uppfatt
ning räcker det inte med en kortare tids drogfrihet för att den unges
hemförhållanden skall anses stabila. Det är angeläget att betona att
förbättringarna av föräldrarnas situation verkligen skall vara av mer
permanent karaktär. Helhetssynen i ett sådant fall kräver att bedöm-
ningen inte enbart centreras kring själva missbruket utan omfattar
föräldrarnas totala situation och deras förmåga som föräldrar. Endast
förbättringar som kan antas vara mer varaktiga och genomgripande
bör föranleda vårdens upphörande. Vården bör därför inte upphöra om
föräldrar med långvariga och allvarliga missbruksproblem iakttagit
avhållsamhet från beroendeframkallande medel endast några måna-
der. Det är en bedömning av föräldrarnas omsorgsförmåga som mås-
te ligga till grund för nämndens ställningstagande.
Oberoende av grunden för vården får en hemflyttning av ett barn
aldrig utgöra en del av den vuxnes rehabilitering. Rehabiliteringen
måste ha kommit så långt att den unge kan få acceptabla förhållanden
och erforderligt stöd vid den omställning och påfrestning som en hem-
flyttning som regel utgör. Nämnden har naturligtvis en skyldighet att
stödja berörda personer i denna situation.
Europadomstolen har i ett mål i vilket Sverige var part uttalat att för-
bättringen av de förhållanden som låg till grund för samhällsvården bör
framstå som stabil innan samhällsvården upphör. Det vore klart i strid
med barnets intresse om det återvänder till föräldrarna för att därefter
behöva tas hemifrån igen (dom 24 mars 1988, Serie A no. 130, § 76).
Den unge som beretts vård enligt LVU kan ha ett särskilt behov av
vård och behandling till följd av sina upplevelser före placeringen ut-
anför hemmet. Detta särskilda vårdbehov kan naturligtvis kvarstå
även sedan förhållandena i hemmet förbättrats. För att vården skall
kunna upphöra måste hemmet även kunna tillgodose dessa behov eller
![](/sosfs/1997:15/sid81.png)
81
SOSFS
1997:15
acceptera att den unge får nödvändig behandling. Det förutsätter hos
vårdnadshavaren en insikt om den unges behov. Ett önskemål om att
mycket abrupt få hem den unge kan tyda på en oförmåga att se den
unges behov och att sätta dem före sina egna. En bedömning av om
vården med stöd av LVU behöver fortsätta måste utgå från det enskil-
da barnet, dess behov och vårdnadshavarnas möjligheter att tillgodose
dem. Bedömningen får aldrig göras schablonmässigt.
Upphörande av vården på grund av att vård inte
längre behövs – beteendefallen
Beteendefallen
När den unge vårdas på grund av sitt eget beteende (3 § LVU) fordras
för vårdens upphörande att det skadliga beteendet upphört och att det
förhållandet kan bedömas som stabilt. Vidare krävs att den unges vård-
behov upphört. Även om det är den unges beteende som primärt ligger
till grund för vården har naturligtvis hemförhållandena betydelse vid
bedömningen av vårdbehovet. Om hemmet och omgivningen i övrigt
kan ge den unge ett gott stöd innebär det att behovet av vård utanför
det egna hemmet minskar.
HVB liksom en del familjehem har behandlingsprogram som om-
fattar viss tid och där olika moment ingår. För att vården på sikt skall
vara meningsfull fordras oftast att den unge genomgår hela behand-
lingsprogrammet. I behövlig vård ingår att behandla de bakomliggan-
de problemen som tagit sig uttryck i missbruk eller kriminalitet och
som ligger till grund för vården.
Äldre ungdomar skall ofta förberedas för ett eget boende och inte för
en hemflyttning den dag då vården upphör. För dessa ungdomar kan i
vårdbehovet ingå vissa förberedelser för att klara det egna boendet.
Den unges hemflyttning
Vid hemflyttningen utsätts barnet för en separation. Särskilt om bar-
net bott i familjehemmet under lång tid kan separationen bli svår. I 21
§ LVU föreskrivs därför en skyldighet för socialnämnden att noga för-
bereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden
om honom. Nämnden har dels att hjälpa barnet och familjehemsföräld-
rarna med separationen, dels att förbereda den unge och föräldrarna
inför hemkomsten. Det förekommer att den unge tidigare endast i ringa
utsträckning bott tillsammans med vårdnadshavaren. Det blir i prakti-
ken en invänjning i ett nytt hem.
För barnets återförening med vårdnadshavaren är det av mycket stor
vikt att umgänget fungerar under vårdtiden och att det finns en medve-
ten planering som på sikt leder fram till hemflyttningen. Alla berörda
parter bör vara införstådda med planeringen, inte minst barnet. Förbe-
redelserna måste utgå från det enskilda barnet, dess situation, behov
och inställning. Generellt sett bör en successiv ökning av umgänget
![](/sosfs/1997:15/sid82.png)
82
SOSFS
1997:15
ske och tidpunkten för hemflyttningen väljas med hänsyn till vad som
är lämpligt för barnet, t.ex. med tanke på skolgången. Barnomsorg,
skolgång, boende m.m. bör vara ordnat och barnet bör redan ha fått
etablera de inledande kontakterna. Föräldrarna måste ha möjlighet att
ägna tid åt barnet då det flyttar hem, och hjälpa barnet till rätta i de
kanske mer eller mindre nya miljöerna.
Uppbrottet från familjehemmet kan för en del barn vara liktydigt
med att lämna sina psykologiska föräldrar och ”fostersyskon” som upp-
levs som egna syskon. En hemflyttning som sker abrupt eller mot bar-
nets vilja kan innebära en påtaglig risk för barnets hälsa eller utveck-
ling. Nämnden kan då ha skäl att överväga om ett flyttningsförbud
enligt 24 § LVU behövs. Syftet med flyttningsförbudet i denna situa-
tion är att få tillräckligt med tid för att ordna så att en hemflyttning
kan ske på ett sätt som inte är skadligt för barnet. Nämnden skall dock
alltid försöka nå överenskommelse med föräldrarna kring hemflytt-
ningen.
Det kan finnas fall där det står klart att den unge inte kommer att
kunna återförenas med sina föräldrar inom överskådlig tid (prop.
1989/90:28 s. 88). Om det i dessa fall är uppenbart bäst för den unge
att få stanna kvar i familjehemmet, bör nämnden pröva om det finns
förutsättningar för att initiera en vårdnadsöverflyttning enligt föräld-
rabalken, se s. 117.
Kontakt med familjehemmet efter vårdens
upphörande
Det är viktigt för barn och ungdomar att få behålla kontakten med sitt
tidigare familjehem. Den unges behov av kontakt med personer som han
fått en stark anknytning till bör så långt som möjligt tillgodoses. Detta
är i första hand ett ansvar för föräldrarna eller andra vårdnadshavare att
tillgodose (6 kap. 15 § första stycket FB). Även nämnden bör hjälpa den
unge med att tillgodose detta behov och kan ekonomiskt bistå t.ex. med
kostnader för resor, om inte föräldrarna tar detta ansvar.
Motsätter sig den unges vårdnadshavare ett umgänge som begärs
av någon annan än en förälder, kan rätten på talan av socialnämnden
besluta om sådant umgänge efter vad som är bäst för den unge (6 kap.
Den personkrets som kan vara aktuell i ett sådant sammanhang är
bl.a. tidigare familjehemsföräldrar.
Talan kan enbart väckas av socialnämnden. Ett beslut av socialnämn-
den att inte väcka talan kan inte överklagas.
Vården kan fortsätta i frivillig form
LVU är endast tillämplig när den erforderliga vården inte kan ges med
samtycke. Det innebär att om samtycke lämnas sedan vården påbör-
jats har nämnden att bedöma detta samtycke på samma sätt som då
frågan om beredande av vård prövas. Samtycket måste omfatta hela
![](/sosfs/1997:15/sid83.png)
83
SOSFS
1997:15
den behövliga vården. Inställningen till vården är ofta lättare att be-
döma när den pågår än innan den inletts. Om vårdnadshavaren eller
den unge under vårdtiden varit uttalat kritisk mot den pågående vår-
den och agerat för en hemflyttning, kan detta tala mot att fortsatt vård
kan genomföras med samtycke.
Två beslut
När vård med stöd av LVU övergår till en placering med stöd av social-
tjänstlagen, skall nämnden dels fatta beslut om upphörande av vård med
stöd av LVU, dels fatta beslut om fortsatt vård enligt 6 och 22 §§ SoL.
Överflyttning av vårdnaden
En överflyttning av vårdnaden från den förälder gentemot vilken in-
gripande skett till den andre föräldern eller till en särskild förordnad
vårdnadshavare innebär inte att vården med stöd av LVU automatiskt
upphör. För att vården med stöd av LVU skall upphöra, måste nämn-
den fatta ett beslut om upphörande.
Upphörande av vård med stöd av LVU vid annan
tvångsvård
Den unge kan trots att han redan är föremål för vård enligt LVU bli
underkastad tvångsvård enligt annan tvångslagstiftning. Det innebär
inte att vården med stöd av LVU automatiskt upphör eller ens skall be-
slutas upphöra.
LVU vid påföljd inom kriminalvården
LVU innehåller inga bestämmelser om att ett beslut om vård förfaller
om den unge döms till påföljd inom kriminalvården, inte ens vid fäng-
elsestraff. Det ankommer på socialnämnden att från fall till fall pröva
frågan om påföljden innebär att LVU-vården skall upphöra. Detta ställ-
ningstagande bör inte göras förrän domen vunnit laga kraft eftersom
komplikationer annars kan uppstå.
Generellt sett innebär inte en dom till skyddstillsyn att behovet av
vård med stöd av LVU upphör. Många gånger utgör sådan vård en för-
utsättning för att den unge inte döms till fängelsestraff.
Om den unge döms till ett kortare fängelsestraff har nämnden att
bedöma om det tillgodoser den unges vårdbehov. Även i dessa fall görs
prövningen i förhållande till 21 § LVU. Den vård som inletts före
fängelsestraffet kan behöva slutföras efter den unges frigivning.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning kan beslutet om vård med stöd
av LVU kvarstå under den tid den unge avtjänar kortare fängelse-
straff. Om vården med stöd av LVU avslutas då den unge börjar av-
tjäna straffet, kan det få till följd att socialnämnden då den unge friges
tvingas göra en ny ansökan om LVU-vård för att kunna slutföra vår-
den, om vårdbehovet bedöms kvarstå efter frigivningen. Om nämnden
![](/sosfs/1997:15/sid84.png)
84
SOSFS
1997:15
däremot bedömer att det inte kommer att finnas något behov av vård
med stöd av LVU vid frigivningen, bör vården avslutas.
Vid längre frihetsstraff är det svårare att förutse om det finns ett
behov av vård med stöd av LVU efter frigivningen.
LVU vid rättspsykiatrisk vård
Överlämnas den unge av domstolen till rättspsykiatrisk vård enligt LRV,
torde den vården som regel kunna tillgodose den unges vårdbehov. So-
cialnämnden måste dock alltid göra en bedömning i det enskilda fallet.
Vårdbehovets art och tidsaspekten måste vägas in i bedömningen.
LVU vid tvångsvård inom psykiatrin
Psykiatrisk tvångsvård enligt LPT får endast ges om patienten
– lider av en allvarlig psykisk störning,
– på grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden
i övrigt har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård som inte
kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på
en sjukvårdsinrättning för heldygnsvård,
– motsätter sig sådan psykiatrisk vård eller till följd av sitt psykiska
tillstånd saknar förmåga att ta ställning till frågan.
Hänsyn skall också tas till om patienten är farlig för andras hälsa eller
personliga säkerhet.
Ett beslut om vård med stöd av LPT innebär inte att vård med stöd
av LVU automatiskt upphör. LVU kan tillämpas även om den unge får
vård med stöd av LPT, t.ex. vid korttidsvård för en psykos.
Förutsättningarna i det enskilda fallet måste vara avgörande för om
LVU-vården skall upphöra. Om den unges hela vårdbehov bedöms kun-
na tillgodoses inom ramen för LPT, bör nämnden fatta beslut om att
vården skall avslutas. Vårdbehovets art och tidsaspekten är faktorer
som har stor betydelse vid bedömningen.
LVU och smittskyddslagen
Beslut om isolering med stöd av smittskyddslagen (1988:1472) för att
förhindra smittspridning innebär inte någon rätt att behandla den smitt-
bärande mot den samhällsfarliga sjukdom som han befaras sprida. Iso-
leringen innebär att den tvångsisolerade underkastas den begränsning
av rörelsefriheten som är nödvändig för att förhindra smittspridning.
Den isolerade skall få det stöd och den hjälp som behövs och motive-
ras att ändra sin inställning och livsföring så att smittspridning för-
hindras och tvångsisoleringen kan upphöra (43 §).
Smittskyddslagen innehåller inga åldersgränser och i undantagsfall
kan en situation uppstå där en ung person som vårdas enligt LVU kan
bli aktuell för tvångsisolering för att förhindra smittspridning av en
samhällsfarlig sjukdom. Utgångspunkten måste då vara att tvångsiso-
![](/sosfs/1997:15/sid85.png)
85
SOSFS
1997:15
leringen skall bli kortvarig, och vård med stöd av LVU bör då enligt
Socialstyrelsens uppfattning inte avslutas.
LVU och utlänningslagstiftningen
I 21 a § LVU stadgas att vård med stöd av LVU inte hindrar ett beslut
om avvisning eller utvisning enligt utlänningslagen (1989:529). Förar-
beten till denna bestämmelse återfinns i regeringens proposition
1996/97:25 Svensk migrationspolitik i globalt perspektiv. Ett tidsbe-
gränsat uppehållstillstånd skall i princip meddelas för den tid som ett
barn under 18 år har behov av vård enligt LVU (s. 299).
Upphörande av vård med stöd av LVU
då den unge avvikit och inte kan återfinnas
Det kan inträffa att den unge avviker från det ställe där han är place-
rad och inte kan återfinnas trots polisefterlysning. Frågan är då om
vården skall upphöra eftersom det inte längre kan konstateras om det
fortfarande föreligger ett vårdbehov eller om vården skall fortgå tills
man kan konstatera om behovet verkligen upphört. Denna frågeställ-
ning är inte närmare reglerad i lagstiftningen. JO har (JO 1991/92 s.
266) kommenterat detta. JO konstaterar att de överväganden som
måste göras i ett sådant fall måste utgå från mera allmänna lämplig-
hetssynpunkter. Ställningstagandet är en omdömesfråga som slutligt
blir beroende av vars och ens uppfattning. JO diskuterar vidare om
inte ett offentligt biträde för den unge bör förordnas även om ett of-
fentligt biträde utan fullmakt från den unge inte helt skulle ha kunnat
fylla funktionen att tillvarata dennes intresse.
Föräldrar som avviker med placerade barn
till utlandet
Socialstyrelsen vill här påminna om lagen (1989:14) om erkännande och
verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflytt-
ning av barn. Lagen tillämpas i förhållande till stater som tillträtt Europa
rådskonventionen om erkännande och verkställighet av avgöranden rör
ande vårdnad om barn samt återställande av barn och Haagkonventionen
om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn.
Se Socialstyrelsens Meddelandeblad nr 9/90.
Beslutanderätt och verkställighet vid upphörande
av vård
Rätten att fatta beslut om upphörande av vård får enligt 47 § SoL endast
delegeras till utskott. Nämndens beslut om upphörande av vård gäller
omedelbart om nämnden inte förordnat annat (40 § andra stycket LVU).
Rättens beslut att vården skall upphöra får verkställas omedelbart
![](/sosfs/1997:15/sid86.png)
86
SOSFS
1997:15
endast om rätten förordnat om att beslutet skall gälla omedelbart (40 §
tredje stycket LVU).
Socialnämnden har inte möjlighet att anlita polishandräckning för
att efter vårdens upphörande återföra den unge till föräldrahemmet.
Däremot kan vårdnadshavaren med stöd av bestämmelserna i 21 kap.
FB hos länsrätten ansöka om verkställighet. Verkställighet innebär att
rätten kan förelägga dem som den unge vistas hos vite, eller ytterst
besluta om polishämtning av den unge. Om den unge fyllt 12 år får
dock verkställighet inte ske mot dennes vilja i annat fall än om rätten
finner det nödvändigt med hänsyn till den unges bästa. Yngre barns
vilja beaktas i förhållande till deras mognad (21 kap. 5 § FB). Möjlig-
heten att med tvångsmedel hämta hem ett barn som fyllt 12 år är såle-
des i viss mån begränsad. I takt med den unges stigande ålder avtar
möjligheten ytterligare. Vid en prövning av verkställigheten har såle-
des äldre barns vilja betydelse även om den inte beaktas vid beslutet
om upphörande av vård.
Upphörande av vård och flyttningsförbud
Nämndens prövning beträffande vårdens upphörande skall avse frå-
gan om de omständigheter som nödvändiggjorde vården alltjämt be-
står. Finns inte längre något behov av att utöva de särskilda befogen-
heter som LVU ger, skall nämnden besluta att vården skall upphöra
(prop. 1979/80:1 s. 587). Det förhållandet att ett barn som är placerat
känner oro inför att lämna familjehemmet och eventuellt kan ta skada
av en flyttning får beaktas vid en prövning om flyttningsförbud enligt
24 § LVU (jfr RÅ 1987 ref 123). Se flyttningsförbud s. 87.
![](/sosfs/1997:15/sid87.png)
87
SOSFS
1997:15
14 Flyttningsförbud
När förutsättningar för vård med stöd av LVU inte längre finns skall
nämnden besluta att vården skall upphöra. Vid frivilliga placeringar
skall vården upphöra när vårdnadshavaren begär det. En socialnämnd
får inte förhala en hemflyttning av frivilligt placerade barn. Inte heller
får socialnämnden förhala en hemflyttning om domstol bestämt att vår-
den skall upphöra och förordnat om att beslutet skall gälla omedelbart.
Ibland måste dock åtgärder vidtas för att underlätta hemflyttningen så
att den unge inte tar skada av flyttningen.
Enligt 24 § LVU kan länsrätten efter ansökan av socialnämnden för
viss tid eller tills vidare förbjuda den som har vårdnaden om den unge
att ta denne från sådant hem som avses i 25 § SoL (flyttningsförbud).
Nämnden har också under vissa förutsättningar möjlighet att själv be-
sluta om s.k. tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 § LVU. Reglerna om
flyttningsförbud har betydelse främst för frivilliga placeringar enligt
socialtjänstlagen och s.k. privatplaceringar. I vissa situationer kan dock
reglerna också tillämpas i samband med vårdens upphörande när den
unge varit placerad med stöd av LVU.
Om det inte går att träffa en överenskommelse med den unges vård-
nadshavare om att avvakta med flyttningen av den unge, har nämnden
antingen att låta flyttningen ske eller att besluta om ett tillfälligt flytt-
ningsförbud eller – om den unge varit frivilligt placerad – ta ställning
till om förutsättningarna för ett omedelbart omhändertagande enligt 6 §
LVU föreligger.
Socialstyrelsen vill betona att socialnämnden inte mot en vårdnadsha-
vares vilja får kvarhålla den unge i en placering utan erforderliga beslut.
Förbud mot flyttning kan beslutas till dess den unge fyller 18 år.
Behörig kommun vid beslut om flyttningsförbud
Ansökan om flyttningsförbud görs enligt 25 § LVU av den social-
nämnd som lämnat medgivande enligt 25 § SoL. Samma nämnd be-
slutar om tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 § LVU. Om ärendet är
överflyttat till annan nämnd enligt 72 § SoL har behörigheten övergått
till denna nämnd. Vistelsekommunen är inte behörig att vidta åtgärder
i fråga om flyttningsförbud.
Förutsättning för flyttningsförbud
Vårdnadshavaren har i princip rätt att bestämma var barnet skall vis-
tas. Denna rätt kan ibland stå i strid med vad som är bäst för barnet.
Nämnden har därför möjlighet att i vissa fall besluta om flyttningsför-
bud. Flyttningsförbud innebär att barnets vårdnadshavare förbjuds att
ta hem sitt barn från ett familjehem eller flytta barnet till ett annat hem
när vård med stöd av LVU upphört eller när vårdnadshavaren begär
hem barnet efter en frivillig placering.
![](/sosfs/1997:15/sid88.png)
88
SOSFS
1997:15
Förutsättningen är att det föreligger en påtaglig risk för att den unges
hälsa eller utveckling skadas om han skiljs från hemmet där han befin-
ner sig. Enbart en övergående störning eller annan tillfällig olägenhet
är inte tillräckliga skäl för att meddela ett förbud. Samma bedömning
av risken för skada skall göras som vid beredande av vård enligt LVU.
Det skall föreligga konkreta omständigheter som talar för en påtaglig
risk att den unge kan ta skada (prop. 1979/80:1 s. 541).
Socialutskottet (SoU 1979/80:44 s. 78) betonar att vårdnadshava-
rens intresse att få bestämma över den unges vistelseort måste vika
när det kommer i strid med vad som är bäst för den unge. Utskottet
pekar på den risk för skador som separationer generellt innebär. Upp-
repade flyttningar eller flyttningar som sker efter lång tid när den unge
hunnit få starka band där han vistas bör sålunda inte godtas utan tungt
vägande skäl. Barns behov av trygga relationer och levnadsförhållan-
den är avgörande vid bedömningen av dessa frågor.
Syftet med bestämmelsen är att se till den unges bästa genom att
skydda honom från skadliga flyttningar. Flyttningsförbud kan inte med-
delas för ”säkerhets skull”, utan vårdnadshavaren måste ha uttryckt en
avsikt att flytta barnet från familjehemmet. Grunden för flyttningsför-
budet är att själva flyttningen av den unge är skadlig. Hemförhållandena
hos vårdnadshavaren kan i sig vara utan anmärkning (jfr RÅ 83 2:109).
Finner nämnden att den unge inte kan skiljas från familjehemmet
utan påtaglig risk för skada på hans hälsa eller utveckling och går för-
äldrarna inte med på att barnet stannar kvar i familjehemmet, bör ansö-
kan om flyttningsförbud omedelbart ges in till länsrätten (24 § LVU).
För att trygga att den unge inte skall behöva återvända hem innan
domstol prövat saken kan socialnämnden enligt 27 § LVU besluta om
tillfälligt flyttningsförbud.
Behov av flyttningsförbud
Bland de omständigheter som skall beaktas vid beslut om flyttnings-
förbud är den unges ålder, utvecklingsgrad, egenskaper och känslo-
bindningar. Vidare måste beaktas den tid den unge har vårdats på an-
nan plats än hos föräldrarna, de levnadsförhållanden den unge befinner
sig i och de som han kommer till. Vårdnadshavarens kontakter med
den unge under den tid som de varit åtskilda bör också vägas in (prop.
1979/80:1 s. 541).
Socialstyrelsen anser att eftersom barn och ungdomar genomgår
olika faser i sin utveckling kan riskerna vid en separation variera be-
roende på var i sin utveckling den unge befinner sig. En del barn har
utsatts för upprepade separationer eller andra svåra upplevelser eller
har personliga egenskaper som gör dem extra känsliga för ett uppbrott
från familjehemmet. Ibland är den unges relation till familjehems-
föräldrarna av grundläggande betydelse för den unges hela tillvaro.
Alla dessa faktorer måste beaktas.
![](/sosfs/1997:15/sid89.png)
89
SOSFS
1997:15
Den unges egen vilja
Den unges vilja är en viktig faktor vid bedömningen av om det finns ett
behov av att meddela flyttningsförbud. Det är därför viktigt att social-
nämnden utreder den unges uppfattning. Detta förutsätter personliga
samtal med den unge. Den unges önskemål kan ha betydelse för bedö-
mandet av risken för skada hos den unge vid en flyttning (prop. 1979/80:1
s. 541). Den unges behov av trygga relationer och levnadsförhållanden
bör således i största möjliga mån bli bestämmande för bedömningen.
Inte minst när det gäller yngre barn är det viktigt att utreda barnets
känslomässiga anknytning till familjehemsföräldrarna.
I mer speciella fall kan den unges totala ovilja mot att flytta hem
bottna i en allvarlig relationsstörning i förhållande till föräldrarna. Det
är då ett förhållande som är relaterat till hemmiljön och inte primärt
till separationen från familjehemmet. Det kan i vissa fall utgöra en
grund för fortsatt vård enligt LVU.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör den unges vilja, om den unge
fyllt 12 år, inte frångås utan vägande skäl. Även yngre barns vilja bör
beaktas.
Bristande umgänge under vårdtiden
Inget eller mycket begränsat umgänge mellan vårdnadshavaren och
barnet under vårdtiden kan få till följd att en flyttning är skadlig och
kan utgöra skäl för flyttningsförbud. Orsaken till bristerna i umgänget
är av underordnad betydelse. Risken för skada hos barnet påverkas
inte av vem som bär ansvaret för att umgänget inte fungerat tillfreds-
ställande.
Flyttningsförbudets längd
Flyttningsförbudet bör ses som en temporär åtgärd, som kan behöva
användas för att förhindra hemtagning av den unge vid en olämplig
tidpunkt eller alltför abrupt. Förbudet ger då socialnämnden möjlighet
att förbereda den unges hemflyttning så att den kan ske så skonsamt
som möjligt.
Även om flyttningsförbudet i första hand är tänkt för en begränsad
tid finns ingen tidsgräns för hur länge det får pågå. Beslutet får fattas
för viss tid eller tills vidare (24 § LVU). I undantagsfall kan tänkas att
flyttningsförbudet behöver kvarstå tills den unge fyller 18 år. Står det
från början klart att en hemflyttning är otänkbar, bör, enligt Socialsty
relsens uppfattning, som regel en överflyttning av vårdnaden enligt
föräldrabalken tas under övervägande.
Regeringsrätten har i två domar prövat om flyttningsförbud skall
tidsbegränsas. I RÅ84 2:78 uttalade Regeringsrätten att om det vid
meddelandet av förbudet kan bedömas att risken för skada inte före-
ligger vid en viss tidpunkt, bör förbudet begränsas till denna tidpunkt.
Är det däremot osäkert när den unge kan flytta hem till föräldrarna
bör förbudet gälla tills vidare. Frågan om upphörande av förbudet får
![](/sosfs/1997:15/sid90.png)
90
SOSFS
1997:15
då tas upp till prövning vid ett senare tillfälle då risken för skada hos
den unge bättre kan bedömas.
I RÅ 1988 ref 79 fann Regeringsrätten däremot att det fanns skäl
att ange hur länge flyttningsförbudet skulle gälla.
Regeringsrätten ansåg i detta fall att en tidsgräns behövdes för att
få till stånd förberedelser för barnens hemflyttning och för att undvi-
ka ytterligare processande kring barnen. Den tid som angavs av Re-
geringsrätten var 13 månader.
Förlängning av ett tidsbegränsat flyttningsförbud
Tidsbegränsningen av ett flyttningsförbud hindrar inte att ett nytt be-
slut om flyttningsförbud fattas vid tidsbegränsningens slut. Det fram-
går av RÅ 1988 ref 79 där Regeringsrätten uttalade att om inte flytt-
ningsförbudet lett till godtagbart resultat inom den begränsade tiden,
fick distriktsnämnden aktualisera frågan om ytterligare flyttningsför-
bud.
Socialstyrelsen vill dock framhålla att upprepade beslut om flytt-
ningsförbud inte bör komma i fråga annat än i undantagsfall.
Nytt beslut om flyttningsförbud när domstol
upphävt ett tidigare
Om domstol beslutat att avslå en ansökan om flyttningsförbud, eller
beslutat om upphörande av ett sådant förbud, måste detta respekteras.
I dessa situationer saknas laglig grund för socialnämnden att vid oför-
ändrade förhållanden besluta om ett tillfälligt flyttningsförbud. Har
nya förhållanden tillkommit eller blivit kända efter domstolens beslut,
kan dock förutsättningar för en annan bedömning föreligga.
Flyttningsförbud endast vid placering i familjehem
Av 24 § LVU framgår att flyttningsförbud kan beslutas om den unge
vistas i ett hem som avses i 25 § SoL. Det innebär ett annat enskilt
hem än det som tillhör barnets vårdnadshavare. Den formella grunden
för placeringen saknar betydelse; det kan röra sig om en s.k. privatpla-
cering likaväl som en placering enligt socialtjänstlagen eller en place-
ring med stöd av LVU.
Flyttningsförbud kan däremot inte beslutas om den unge vårdas i
ett HVB. Inte heller är detta möjligt i de fall den unge placerats i ett
familjehem som sedan övergått till att bli ett HVB.
Socialnämndens befogenheter under flyttnings-
förbud
Den enda åtgärden under ett pågående flyttningsförbud som social-
nämnden kan vidta utan samtycke av vårdnadshavaren, eller den unge
när han fyllt 15 år, är att reglera umgänget. Det är exempelvis inte möj-
![](/sosfs/1997:15/sid91.png)
91
SOSFS
1997:15
ligt att utan vårdnadshavarens samtycke föranstalta om en barnpsyko-
logisk/psykiatrisk utredning.
Umgänge under flyttningsförbud
Enligt 31 § LVU får nämnden besluta hur den unges umgänge med
föräldrarna eller andra som har vårdnaden om honom skall utövas un-
der den tid som flyttningsförbud råder, om det är nödvändigt med hän-
syn till ändamålet med flyttningsförbudet eller ett tillfälligt flyttnings-
förbud.
Avsikten med ett flyttningsförbud är i första hand att ge tid för att
förbereda den unges hemflyttning till vårdnadshavaren. Förberedel-
serna kan, särskilt vid långvariga separationer, vara mycket känsliga
och ta tid. Det är ofrånkomligt att föräldrar inte alltid kan ha samma
uppfattning som socialnämnden i frågan om i vilken takt och hur rela-
tionen med den unge skall byggas upp. Det kan därför under den tid
flyttningsförbudet pågår vara nödvändigt att reglera umgänget på ett
sådant sätt att ändamålet med flyttningsförbudet i det enskilda fallet
kan uppnås (prop. 1989/90:28 s. 84).
Umgängesrestriktioner under flyttningsförbud är en mycket ingri-
pande åtgärd i förhållande till vårdnadshavaren, särskilt som några
missförhållanden, motsvarande dem som motiverar vård med stöd av
LVU inte föreligger. Därför ligger det i sakens natur att umgängesbe-
gränsningen inte bör sträcka sig över någon längre tid. Undantagsfall
kan naturligtvis förekomma (prop. 1989/90:28 s. 84).
Samordning mellan bestämmelsen om flyttnings-
förbud och verkställighet av vårdnad
En vårdnadshavare kan enligt 21 kap. FB ansöka hos länsrätten om att
ett barn skall överflyttas till denne. De medel rätten har för att få till
stånd ett överlämnande är vite och polishämtning. Enligt 21 kap. 7 §
FB får dock länsrätten inte besluta om verkställighet till vårdnadsha-
varen när det finns ett beslut om flyttningsförbud (prop. 1989/90:28 s.
87). Ett tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 § LVU hindrar inte åtgärd
enligt föräldrabalken. Det ligger dock i sakens natur att en sådan åt-
gärd inte bör övervägas förrän frågan om slutligt flyttningsförbud har
prövats.
Handläggningsfrågor vid flyttningsförbud
Ansökan och beslut om flyttningsförbud
Det är länsrätten som efter ansökan av socialnämnden beslutar om flytt-
ningsförbud (24 § LVU). Socialnämndens beslut att ansöka eller att inte
ansöka om flyttningsförbud går inte att överklaga. Ansökan går således
inte att processa fram.
![](/sosfs/1997:15/sid92.png)
92
SOSFS
1997:15
Utredningsskyldighet
Behov av flyttningsförbud uppmärksammas som regel av socialnämn-
den i samband med en begäran om upphörande av vård enligt LVU el-
ler när en vårdnadshavare meddelar att han avser att ta hem sitt barn
vid en frivillig placering. Vid privata placeringar hör vårdnadshava-
ren oftast av sig endast till hemmet där barnet vistas. Oberoende av
hur nämnden får kännedom om att ett flyttningsförbud kan behövas,
föreligger enligt 50 § SoL en skyldighet för nämnden att utreda beho-
vet av ett flyttningsförbud.
Övervägande
Socialnämnden är skyldig att minst en gång var tredje månad över
väga om ett flyttningsförbud fortfarande behövs (26 § LVU). Under
tiden för flyttningsförbudet har nämnden att vidta åtgärder för att be-
slutet skall kunna hävas och den unge flytta hem till vårdnadshavaren.
Om ärendet drar ut på tiden, är det särskilt viktigt att nämnden upp-
märksammar detta och försöker undvika att den situation som föror-
sakat flyttningsförbudet permanentas. Samma regler gäller som vid
övervägande av vård med stöd av LVU i miljöfallen, se s. 66.
När vårdnadshavaren eller den unge, om denne fyllt 15 år, begär att
ett flyttningsförbud som gäller tills vidare skall upphöra eller nämn-
den själv tar upp frågan till sakprövning, skall socialnämnden pröva
frågan. Det innebär att ett ärende uppstår, varvid reglerna för hand-
läggning av ärenden gäller och ett beslut skall fattas. Detta beslut kan
överklagas enligt 41 § 6 LVU.
Umgängesbegränsning under flyttningsförbud behöver inte övervä-
gas särskilt. Det kommer ändå under övervägande i samband med att
flyttningsförbudet gör det.
Beslutanderätt vid flyttningsförbud
Rätten att fatta beslut om att ansöka om flyttningsförbud och att fatta
beslut i fråga om att flyttningsförbud skall upphöra eller inte upphöra,
kan delegeras endast till utskott (47 § SoL). Det innebär att det inte
heller är möjligt att delegera rätten att fatta beslut om att överklaga
domstols beslut om att vägra flyttningsförbud (RÅ83 2:108) till annat
än utskott.
Tillfälligt flyttningsförbud
Ett beslut om flyttningsförbud kan brådska, eftersom vårdnadshava-
ren har rätt att ta hem barnet när han önskar, såvida inte barnet vårdas
enligt LVU. Nämnden har därför rätt att besluta om tillfälligt flytt-
ningsförbud i de fall ett slutligt beslut om flyttningsförbud inte kan
avvaktas (27 § LVU).
Förutsättningarna för ett tillfälligt flyttningsförbud är att
1. det är sannolikt att ett flyttningsförbud behövs, och
![](/sosfs/1997:15/sid93.png)
93
SOSFS
1997:15
2. rättens beslut inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den ung-
es hälsa eller utveckling (27 § första stycket LVU).
När socialnämnden har ansökt om flyttningsförbud får även rätten be-
sluta om ett tillfälligt flyttningsförbud (27 § tredje stycket LVU).
Underställning
Beslut om tillfälligt flyttningsförbud gäller enligt 40 § första stycket
LVU omedelbart. Beslutet skall dock underställas länsrätten. Genom
hänvisning i 28 § LVU till 7 § första till tredje styckena samma lag görs
samma tidsfrister tillämpliga som gäller vid omedelbart omhänderta-
gande, nämligen att beslutet skall underställas länsrätten inom en vecka
från den dag beslutet fattades. I normalfallet bör dock handlingarna i
ärendet och beslut översändas inom någon dag. De handlingar som jäm-
te beslutet skickas in till länsrätten skall redogöra för de förhållanden
som ligger till grund för beslutet. Av central betydelse är naturligtvis
varför nämnden anser att en påtaglig risk för den unges hälsa eller ut-
veckling sannolikt föreligger och varför beslutet brådskar.
Länsrätten skall pröva ärendet så snart det kan ske och senast inom
en vecka från det nämndens beslut inkommit till rätten. Om länsrätten
finner det nödvändigt att få utredningen kompletterad eller om det
finns något annat hinder som omöjliggör en prövning inom den an-
givna tiden, kan tiden förlängas. En förutsättning är att länsrätten fin-
ner att det finns synnerligt hinder mot prövning.
Beslutets varaktighet
Om länsrätten fastställer beslutet om tillfälligt flyttningsförbud, skall
nämnden enligt 29 § LVU inom två veckor från dagen för länsrättens
beslut ansöka om flyttningsförbud.
Om inte ansökan om flyttningsförbud görs inom den angivna tiden
upphör beslutet att gälla (30 § LVU). Tidsfristen är ovillkorlig. Efter-
som ett tillfälligt flyttningsförbud är ett interimistiskt beslut, är det
naturligt att det inte heller gäller sedan länsrätten fattat beslut i frågan
om flyttningsförbud.
Om det tillfälliga flyttningsförbudet inte längre behövs, t.ex. för att
vårdnadshavaren accepterat att den unge stannar kvar i familjehem-
met ytterligare en tid, skall nämnden genast häva beslutet. Ett sådant
beslut får meddelas också av den rätt som prövar en fråga om flytt-
ningsförbud (30 § andra stycket LVU).
Enligt Socialstyrelsens uppfattning föreligger inget hinder mot att ett
nytt beslut fattas om vårdnadshavaren åter avser att omgående ta hem
sitt barn och förutsättningarna för flyttningsförbud alltjämt föreligger.
Beslutanderätt vid tillfälligt flyttningsförbud
Rätten att fatta beslut om tillfälligt flyttningsförbud kan enligt 47 §
SoL delegeras endast till utskott. Beslut om flyttningsförbud behöver
![](/sosfs/1997:15/sid94.png)
94
SOSFS
1997:15
emellertid kunna fattas mycket snabbt. Därför har ordförande eller nå-
gon annan ledamot som nämnden förordnat en kompletterande beslut
anderätt enligt 27 § andra stycket LVU när det gäller tillfälligt flytt-
ningsförbud. Ett sådant beslut skall enligt 27 § andra stycket LVU
anmälas vid nämndens nästa sammanträde. Samma regler om under-
ställning m.m. som då nämnden beslutar gäller även i detta fall.
Sedan socialnämnden ansökt om flyttningsförbud, får även länsrätt
eller överinstans besluta om tillfälligt flyttningsförbud. Detta kan bli
aktuellt t.ex. om länsrätten uppmärksammar att den unge, i avvaktan
på prövning av ansökan om flyttningsförbud, hålls kvar i ett familje-
hem mot vårdnadshavarens vilja utan att det finns något beslut.
Beslut om upphörande av tillfälligt flyttningsförbud regleras i 30 §
LVU. Någon begränsning i möjligheten att delegera rätten att fatta
detta beslut föreligger inte (47 § SoL). Socialstyrelsen anser dock att
delegering endast bör ske till dem som har rätt att fatta beslut om till-
fälligt flyttningsförbud.
Umgängesbegränsning vid tillfälligt flyttningsförbud
Rätt att fatta beslut om begränsning av umgänge under tillfälligt flytt-
ningsförbud enligt 31 § LVU omfattas inte av någon delegeringsbegräns-
ning. Detta innebär att beslutanderätten kan delegeras till tjänsteman.
Överklagande av flyttningsförbud
Socialnämndens beslut i fråga om fortsatt flyttningsförbud kan enligt
41 § första stycket 6 LVU överklagas till länsrätten. Både beslut att
bibehålla ett flyttningsförbud och att upphäva det kan överklagas.
Överklagande av tillfälligt flyttningsförbud
Socialnämndens beslut om tillfälligt flyttningsförbud är inte överklag-
bart. Det kommer ändå snabbt under länsrättens prövning genom att det
skall underställas.
Överklagande av umgängesbegränsning
vid flyttningsförbud
Beslut med stöd av 31 § LVU i fråga om begränsning av umgänge un-
der flyttningsförbud kan enligt 41 § första stycket 5 LVU överklagas
till länsrätten.
Inhibition
Inhibition innebär att ett beslut tills vidare inte skall gälla. Social-
nämndens beslut om tillfälligt flyttningsförbud går inte att få inhibe-
rat av länsrätten. Om rätten fastställer beslutet kan det överklagas till
kammarrätten och i samband med detta kan inhibition begäras.
Om länsrätten inte fastställer ett tillfälligt flyttningsförbud kan so-
![](/sosfs/1997:15/sid95.png)
95
SOSFS
1997:15
cialnämnden överklaga till kammarrätten och även begära inhibition.
Beslutar kammarrätten om inhibition av länsrättens beslut, innebär det
att länsrättens beslut tills vidare inte skall gälla. I stället gäller social-
nämndens beslut i avvaktan på kammarrättens prövning (RÅ83 2:40).
Offentligt biträde vid flyttningsförbud
Rättshjälp genom offentligt biträde beviljas i fråga om flyttningsförbud
både när socialnämnden gör ansökan om förbud hos länsrätten och när
nämnden prövar frågan om upphörande av förbudet. Om ett beslut om
upphörande inte kan antas strida mot någons vilja, behöver inte nämn-
den aktualisera frågan om offentligt biträde hos länsrätten, eftersom bi-
träde bara skall utses om det kan anses föreligga ett behov.
![](/sosfs/1997:15/sid96.png)
96
SOSFS
1997:15
15 Polishandräckning
Socialnämnden har i vissa fall möjlighet att få biträde av polismyndig-
heten för att genomföra beslut. De situationer då nämnden kan begära
polishandräckning är angivna i 43 § LVU och det rör sig enbart om
biträde för att genomföra åtgärder enligt LVU. Handräckning kan inte
anlitas för att genomföra beslut enligt socialtjänstlagen. Det är social-
nämnden eller rätten eller i förekommande fall föreståndaren för det
särskilda ungdomshemmet som beslutar om att begära handräckning-
en och polismyndigheten som lämnar biträde. Polisen har befogenhet
att ytterst använda våld för att genomföra sina uppgifter, en rätt som
socialtjänstens företrädare inte har.
När kan polishandräckning begäras?
I 43 § LVU anges de tre situationer då polismyndigheten på begäran
skall lämna biträde, nämligen:
1. för att genomföra läkarundersökning enligt 32 § LVU,
2. för att genomföra beslut om vård eller omedelbart omhändertagan-
de enligt LVU, och
3. för att efterforska och återhämta eller förflytta någon som är inta-
gen på ett särskilt ungdomshem.
Det finns ingen möjlighet för socialnämnden att anlita polishandräck-
ning för att få tillträde till ett hem endast för att genomföra utredning-
en av den unges förhållanden. I de situationer utredaren inte kommer
in i den unges hem får socialnämnden överväga ett omedelbart om-
händertagande och/eller göra polisanmälan, om det befaras att barnet
utsätts för fara.
1. Läkarundersökning
Socialnämnden kan enligt 32 § LVU besluta om läkarundersökning av
den unge i ärenden enligt LVU.
Om föräldrarna eller den unge motsätter sig läkarundersökningen,
har nämnden möjlighet att begära polishandräckning för att möjlig-
göra genomförande av undersökningen. Polisen skall lämna biträde
för att bereda läkaren tillträde till den unges hem eller för att föra den
unge till läkarundersökning på annan plats som nämnden har bestämt
(43 § första stycket LVU). Vid sådan handräckning bör enligt Social
styrelsens uppfattning företrädare för socialnämnden följa med, sär-
skilt om det gäller hämtning av ett yngre barn. Det ger även social-
nämnden en möjlighet att träffa den unge.
Nämnden bör endast i undantagsfall utnyttja befogenheten att an-
lita polishandräckning i dessa fall. Ofta finns det förutsättningar att få
föräldrarna att förstå det nödvändiga i att undersökningen genomförs.
Det förhållandet att vårdnadshavaren motsätter sig en läkarundersök-
![](/sosfs/1997:15/sid97.png)
97
SOSFS
1997:15
ning, tillsammans med andra omständigheter kan vara skäl till ett
omedelbart omhändertagande enligt 6 § LVU (prop. 1979/80:1 s. 603),
se s. 45.
2. Genomförande av beslut om vård enligt LVU eller
omhändertagande
Det är socialnämnden som har ansvaret för att vård med stöd av LVU
genomförs och även för vården av den som är omedelbart omhänder-
tagen. För att verkställa beslut om omhändertagande eller vård med
stöd av LVU har socialnämnden rätt att begära biträde av polismyn-
digheten. Polishandräckning bör anlitas endast då andra lösningar inte
är möjliga. Det framgår såväl av förarbeten till lagstiftningen som av
olika uttalanden av JO.
Ett familjehem eller HVB kan inte begära biträde av polis. I de fall
de behöver sådan hjälp får de vända sig till socialnämnden vilken i sin
tur kan begära handräckning.
3. Vid särskilt ungdomshem
De särskilda ungdomshemmen har möjlighet att anlita polishandräck-
ning under förutsättning att den unge vårdas med stöd av 3 § LVU, dvs.
på grund av eget beteende. Hemmet kan anlita handräckning för efter-
forskning och återhämtande av den unge om denne avvikit. Vidare kan
handräckning erhållas för andra förflyttningar av de inskrivna.
JO:s kommentarer om polishandräckning
JO har vid ett flertal tillfällen uttalat att socialnämnden bör anlita po-
lishandräckning endast som en nödfallsåtgärd och om det finns grun-
dad anledning att anta att de särskilda tvångsbefogenheter som hand-
räckningsinstitutet innefattar är påkallade (JO 1981/82 s. 172, JO 1989/90
s. 248).
JO har även kommenterat de olika situationer när handräckning kan
bli aktuell. När det finns ett beslut om vård eller omhändertagande bör
enligt JO polisens medverkan inte begäras, om det inte kan antas att
den unge själv eller hans föräldrar genom att avvika eller på annat sätt
avser att förhindra eller försvåra genomförandet av beslutet. Sett mot
den bakgrunden torde i flertalet fall polishandräckning inte behövas
för att genomföra beslutet.
Polishandräckning torde vidare mindre ofta vara påkallad när det
gäller att flytta den unge från ett familjehem till ett annat eller till en
institution. När det rör sig om barn och unga i lägre åldrar är det enligt
JO:s mening uppenbart att handräckning som regel inte behövs.
När det däremot gäller barn och unga som avvikit från ett hem, där
de enligt nämndens beslut skall vistas ställer sig frågan delvis annor-
lunda. I dessa fall är polismyndighetens medverkan ofta påkallad för
att efterforska den avvikne men också för att återföra honom till det
hem varifrån han har avvikit. Inte heller i dessa fall får handräckning
![](/sosfs/1997:15/sid98.png)
98
SOSFS
1997:15
påkallas som en rutinåtgärd. Nämnden eller den som i nämndens stäl-
le får besluta om handräckning skall alltid noggrant pröva om det be-
hövs eller om den unge kan omhändertas och återföras på annat sätt.
JO poängterar att det i första hand ankommer på nämnden att ta an-
svar för att de åtgärder som har beslutats också kommer till stånd.
Genomförande av transport
En polishandräckning för att genomföra ett beslut om vård eller om-
händertagande omfattar dels efterforskning och omhändertagande av
den unge, dels transport av honom. Det förhållandet att polishand-
räckning begärts för att återfinna den unge, innebär inte alltid att po-
lismyndigheten behöver anlitas för själva transporten. Detta måste be-
dömas från fall till fall, och den bedömningen görs av socialnämnden.
Ofta är det lämpligt att den unge hämtas hos polisen av företrädare för
socialnämnden, det HVB där den unge vårdas, familjehemsföräldrar
eller annan. Även om transporten utförs av polisen, alternativt att po-
lisen anlitar Kriminalvårdens transporttjänst, har socialnämnden kvar
ett visst ansvar.
Naturligtvis får inte rent praktiska svårigheter som att den unge på-
träffas långt hemifrån föranleda att socialnämnden begär bistånd från
polisen. Hämtningen måste alltid vara påkallad av hänsyn till de sär-
skilda behoven. Kan det antas att återförandet kan ske utan anlitande
av polis, faller ansvaret för transporten på nämnden ensam. Ekono-
miska skäl får inte heller ligga till grund för att nämnden väljer att an-
lita polisen för att genomföra transporten.
Vem utför transporten?
Polismyndigheten har möjlighet att själv utföra handräckningen eller
att anlita Kriminalvårdens transporttjänst. Transporttjänsten är en fri-
stående myndighet under Kriminalvårdsstyrelsen som utför transpor-
ter över hela landet. Anlitande av transporttjänsten innebär att ytterli-
gare en myndighet involveras i handräckningen. Det innebär att den
unge överlämnas till annan personal. Oberoende av om det är polisen
själv eller transporttjänsten som utför transporten gäller naturligtvis
att företrädare för nämnden bör medfölja.
Kvarhållande i avvaktan på placering
Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör förvarstagande av unga hos po-
lis undvikas i möjligaste mån. När det gäller barn under 15 år bör för-
varstagande aldrig förekomma. Någon möjlighet för socialnämnden att
begära förvar hos polisen därför att det inte finns något ställe som kan
ta emot den unge, finns inte. Handräckningen sträcker sig till att avläm-
na den unge där socialnämnden begärt. Socialstyrelsen vill understryka
att socialnämnden måste ha en sådan beredskap att den unge, så snart
transport kan ordnas, kan tas emot i ett HVB, i ett familjehem eller i ett
jourhem. För äldre ungdomar bör kontakt kunna tas med SiS för att ef-
terhöra deras möjligheter att ordna med en temporär placering.
![](/sosfs/1997:15/sid99.png)
99
SOSFS
1997:15
Innehåll i handräckningsbegäran
Förutom uppgifter om vem begäran avser skall den innehålla uppgif-
ter om vart den unge skall föras. Av handräckningsbegäran bör det
vidare framgå vilken tjänsteman polisen kan ta kontakt med. Särskilt
viktigt är det att polisen informeras om vart den kan vända sig då so-
cialförvaltningen har stängt (JO 1981/82 s. 172).
Polismyndighetens prövning av handräckningsbegäran
Det är inte polismyndigheten som beslutar om behovet av handräckning
i det enskilda fallet utan beslutanderätten tillkommer exklusivt social-
nämnden eller i vissa fall det särskilda ungdomshemmet. Polismyndig-
heten prövar således inte lämpligheten av en framställan om handräck-
ning, utan kontrollerar endast att framställningen avser ett sådant
förfarande som biträde skall lämnas till samt att den som begärt hand-
räckningen är behörig att göra det. Detta kan ske genom att nämndens
beslut om förordnande eller delegation bifogas framställningen.
Beslut om begäran om handräckning bör lämnas skriftligt till po-
lismyndigheten. JO har vid granskning av ett ärende rörande omedel-
bart omhändertagande funnit att i akuta situationer kan beslut fattas
muntligt och därefter så snart som möjligt dokumenteras och skrivas
under (JO 1995/96 s. 320).
Verkställighet av handräckningen
Socialnämnden har vid en polishandräckning hela tiden ett ansvar för
den unge. I det ansvaret ingår att se till att handräckningen inte fortgår
längre än det behövs.
Lagen ger inga närmare anvisningar om hur en polishandräckning
med stöd av LVU skall gå till. En jämförelse kan emellertid göras med
reglerna i 21 kap. FB rörande verkställighet. I 21 kap. 9 § FB anges att
hämtning och andra åtgärder som rör barnet skall utföras på ett sätt
som är så skonsamt som möjligt för barnet. Vid hämtning skall någon
som kan vara till stöd för barnet närvara, t.ex. en kontaktperson för
barnet. Om möjligt skall även en barnläkare, barnpsykiater eller barn-
psykolog medverka. I 23 § förordningen (1967:715) om tillämpningen
av 21 kap. FB anges vidare att hämtning skall ske så att åtgärden inte
väcker onödig uppmärksamhet eller bereder den som berörs större
olägenhet än vad som är oundvikligt. Polisen bör inte vara klädd i uni-
form och inte använda särskilda polisbilar.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning ställer en polishämtning stora
krav på de medverkande och framför allt på socialnämnden. Så fort
det går bör nämnden själv helt överta ansvaret för den unge och avbryta
handräckningen. Under handräckningen och framför allt vid transpor-
ten av den unge bör företrädare för nämnden vara med. Extern expert-
medverkan, t.ex. av barnläkare, anser Socialstyrelsen främst kan behö-
vas när barn skall hämtas från en förälder.
Generellt gäller att ju yngre barn handräckningen avser desto större
![](/sosfs/1997:15/sid100.png)
100
SOSFS
1997:15
ansvar har socialnämnden att genom tjänsteman eller annan medverka
vid handräckningen. När det gäller yngre barn bör dessutom nämnden
ofta själv kunna överta ansvaret sedan barnet omhändertagits.
Beslutanderätt vid begäran om polishandräckning
En polishandräckning är uttryck för myndigheters mycket ingripande
makt i förhållande till enskilda. Möjligheten för socialnämnden att de-
legera beslutanderätten är därför till viss del begränsad. En rätt att be-
gära polishandräckning med stöd av delegering bör enligt Socialsty
relsens uppfattning utformas så att den omfattar både att påkalla
handräckningen och att återkalla densamma.
Vid läkarundersökning
Av 43 § första stycket 1 LVU framgår att förutom socialnämnden har
nämndens ordförande rätt att begära polishandräckning för att bereda
läkare tillträde till den unges hem eller för att föra den unge till läkarun-
dersökning på annan plats. Vidare kan enligt 47 § SoL beslutanderätten
delegeras till utskott. Någon möjlighet att delegera beslutanderätten till
en enskild ledamot i nämnden eller tjänsteman finns således inte.
Vidare kan även rätten, dvs. länsrätten eller högre rätt, påkalla po-
lishandräckning för att genomföra ett beslut om läkarundersökning
som rätten har fattat.
Vid genomförande av vård eller omhändertagande enligt LVU
Ett beslut om att begära polishandräckning för att genomföra vård el-
ler omhändertagande enligt LVU kan behöva fattas snabbt. Av 43 §
första stycket 2 LVU följer att socialnämnden kan förordna någon le-
damot eller tjänsteman att fatta beslut om polishandräckning i dessa
fall. Ordföranden har alltså beslutanderätt endast om det finns ett för-
ordnande från nämnden.
Vid de särskilda ungdomshemmen
Vid de särskilda ungdomshemmen får enligt 43 § första stycket 3 LVU
den som förestår hemmet besluta om att begära handräckning. Det
innebär att föreståndaren, eller den som vid tillfället tjänstgör som fö-
reståndare, kan fatta beslut.
Överklagande av beslut om polishandräckning
Beslut om polishandräckning kan inte överklagas. En enskild person
som anser sig utsatt för en felaktigt beslutad handräckning får på an-
nat sätt söka vinna rättelse genom att anmäla nämndens agerande till
länsstyrelsen i dess egenskap av tillsynsmyndighet eller till JO.
![](/sosfs/1997:15/sid101.png)
101
SOSFS
1997:15
Utlämning för vård mellan nordiska länder
De nordiska länderna har likalydande lagstiftning som reglerar utläm-
nande till annat nordiskt land av personer som är föremål för vård.
Principen är att man inom Norden respekterar varandras vårdlagar på
berörda områden.
Se Socialstyrelsens allmänna råd (1989:5) ”Samarbete om barn och
ungdom Sverige–Finland”.
![](/sosfs/1997:15/sid102.png)
102
SOSFS
1997:15
16 Förebyggande insatser – mellantvång
Socialtjänsten skall enligt 12 § SoL särskilt uppmärksamma de ung-
domar som riskerar att utvecklas ogynnsamt och erbjuda dem det stöd
som de behöver. Nämnden skall genom aktiva insatser på frivillig väg
söka ge stöd och hjälp för att bryta en destruktiv utveckling hos den
unge.
Socialnämnden kan enligt 22 § LVU besluta om förebyggande in-
satser – det s.k. mellantvånget. Därigenom ges möjlighet att besluta
om insatser trots att den unge, om denne fyllt 15 år, och vårdnadsha-
varen inte samtycker. Endast den unges eget beteende, inte förhållan-
dena i hemmet, kan ligga till grund för ett beslut om mellantvång.
Förutsättningar för beslut om förebyggande
insatser
Förutsättningar för beslut om förebyggande insatser enligt LVU före-
ligger om
– det kan antas att den som är under 20 år till följd av ett beteende
som avses i 3 § LVU kommer att behöva vård enligt LVU om bete-
endet fortsätter,
– det stöd och den behandling som den unge behöver inte kan ges
med samtycke av honom själv, om han fyllt 15 år, och av hans vård-
nadshavare.
Åldersgränser
Någon nedre åldersgräns för när förebyggande åtgärder kan beredas den
unge anges inte i lagtexten. Eftersom mellantvånget riktar sig till ung-
domar som behöver stöd på grund av sitt eget beteende rör det sig i regel
om ungdomar som kommit upp i tonåren. Insatsen skall ha beslutats av
socialnämnden innan den unge fyller 20 år. Om den unge hinner fylla
20 år innan beslutet vinner laga kraft, saknar betydelse. Beslut enligt 22
§ LVU upphör att gälla senast när den unge fyller 21 år.
De förebyggande insatserna
Socialnämnden får besluta att
1. den unge skall hålla regelbunden kontakt med en särskilt utsedd kon-
taktperson, eller
2. den unge skall delta i behandling i öppna former inom socialtjänsten.
Insatserna går att kombinera.
![](/sosfs/1997:15/sid103.png)
103
SOSFS
1997:15
Kriterier för beslut
De missförhållanden i den unges beteende som kan ligga till grund för
ett beslut om förebyggande insatser enligt LVU är desamma som för
tvångsvård, se s. 32. Däremot behöver inte en påtaglig risk för den
unges hälsa eller utveckling ännu föreligga. Syftet med bestämmelsen
är att ge nämnden möjlighet att gripa in oberoende av samtycke i ett
tidigare skede än då en vårdansökan måste göras. Den unge har som
regel visat att han inte vill medverka till behandling i frivilliga former
eller att hans motivation för sådan medverkan är klart otillräcklig.
Förebyggande insatser enligt 22 § LVU kan endast beslutas om mot-
svarande stöd inte kan ges med erforderliga samtycken. Liksom vid
vård med stöd av LVU innebär samtycke från vårdnadshavaren och den
unge, om denne fyllt 15 år, att LVU inte är tillämplig, utan insatsen skall
då ges enligt socialtjänstlagen.
Socialutskottet (SoU 1984/85:31 s. 12) framhåller att förebyggande
åtgärder inte får beslutas rutinmässigt utan måste föregås av en nog-
grann prövning av vilka andra möjligheter som finns att hjälpa den
unge. Förebyggande insatser enligt LVU får inte heller ses som ett
nödvändigt led innan nämnden beslutar att ansöka om vård med stöd
av LVU. Framstår vård utanför hemmet som den mest adekvata åtgär-
den, bör nämnden ansöka om vård och inte låta tid gå förlorad på andra
åtgärder.
Kontaktperson
Kontaktperson enligt 22 § LVU är inte detsamma som kontaktperson
som utses med stöd av 10 § SoL. En kontaktperson enligt socialtjänstla-
gen bygger helt på frivillighet. En kontaktperson som ursprungligen ut-
setts med stöd av LVU kan naturligtvis övergå till att vara kontaktper-
son med stöd av 10 § SoL, om det finns förutsättningar för det. Nämnden
skall då fatta beslut om upphörande av kontaktperson enligt 22 § LVU
och besluta om bistånd i form av kontaktperson enligt 10 § SoL.
Socialnämnden kan utse en tjänsteman hos nämnden eller någon an-
nan lämplig person, t.ex. en lärare eller idrottsledare till kontaktperson
(prop. 1984/84:171). Den unges kulturella och etniska bakgrund bör be-
aktas vid val av lämplig person.
Tvånget för den unge att hålla regelbunden kontakt med en kon-
taktperson innebär att den unge träffar sin kontaktman i enlighet med
behandlingsplanen. Kontaktpersonen har ett särskilt ansvar för att föl-
ja upp hur den unges levnadssätt utvecklas och bygga upp en motiva-
tion hos den unge att bearbeta sin situation. Ett samarbete med den
unges föräldrar bör vara ett naturligt inslag i kontaktarbetet.
Syftet med kontaktpersonen är att denne skall fungera som stöd och
hjälp för den unge.
Behandling i öppna former inom socialtjänsten
Socialnämnden får enligt 22 § första stycket 2 LVU besluta att den
unge skall delta i behandling i öppna former inom socialtjänsten. Med
![](/sosfs/1997:15/sid104.png)
104
SOSFS
1997:15
behandling inom socialtjänsten avses den behandling en socialsekre-
terare eller annan tjänsteman med särskild kompetens kan ge. Be-
handling i öppna former omfattar vidare den behandling som kan ges
inom särskilda ungdomsmottagningar och, för lite äldre ungdomar,
vid rådgivningsbyråer för narkotikamissbrukare eller dylikt.
Urinprov
Grundlagen skyddar medborgarna mot intrång i den kroppsliga inte-
griteten från myndigheternas sida (2 kap. 6 § RF). För att en myndig-
het t.ex. skall få kräva att någon lämnar urinprov fordras stöd i lag. I
propositionen (1984/85:171 s. 25) berördes frågan om socialnämnden
skulle få befogenhet att besluta att den unge skall lämna urinprov re-
gelbundet och på så sätt styrka sin drogfrihet. För det talade att pro-
verna kan hjälpa den unge att stå emot pressen från missbrukande
kamrater i skeden när han är ambivalent i sin inställning. Departe-
mentschefen fann dock att övervägande skäl talade emot en möjlighet
för socialnämnden att ålägga den unge lämna urinprov. Ur behand-
lingssynpunkt är det stor skillnad att frivilligt lämna prov och att bli
tvingad till det. Vidare förutsågs problem av mer teknisk natur. Ingen-
stans i lagstiftningen ges i dag möjlighet för socialnämnden att tvinga
en person att lämna urinprov.
Behandlingsplan
En behandlingsplan skall enligt 22 § andra stycket LVU finnas då social-
nämnden beslutar om förebyggande insats med stöd av LVU. Den skall
(prop. 1984/85:171 s. 24) beskriva vilka insatser som nämnden tidigare
gjort, den unges nuvarande situation, det behandlingsbehov som förelig-
ger samt formerna för det stöd och den behandling som nämnden planerar
för den unge. Av planen bör även framgå vilka resurser nämnden avser att
ställa till förfogande. Vidare skall planen omfatta planerat stöd efter det
att insatsen med stöd av LVU upphört. Planen bör så långt som möjligt
upprättas i samråd med den unge och dennes vårdnadshavare.
Enligt Socialstyrelsens mening kan planen med fördel delas upp så
att bakgrundsuppgifter om den unges situation och tidigare vidtagna
åtgärder ingår i den utredning som ligger till grund för beslutet. De
mer behandlingsinriktade uppgifterna kan då renodlas i behandlings-
planen. Behandlingsplanen utgör samtidigt den plan som den unge och
vårdnadshavaren har att ta ställning till.
Behandlingsplanen bör utformas konkret. Här kan t.ex. anges hur ofta
och under vilka former den unge och kontaktpersonen skall träffas, vilka
delmål man vill uppnå, eventuell kontakt med andra resurspersoner i den
unges omgivning, samarbete med skola eller arbetsförmedling m.m. Fas-
ta tidpunkter för gemensamma utvärderingar tillsammans med handläg-
garen bör planeras in. Planen kan och bör naturligtvis revideras och ut-
vecklas vid behov.
![](/sosfs/1997:15/sid105.png)
105
SOSFS
1997:15
Om beslutet inte efterlevs
Det finns inga medel för socialnämnden att med tvång genomföra be-
slutade förebyggande insatser enligt LVU.
Om den unge inte följer nämndens beslut utgör detta i sig inte till-
räckliga skäl för nämnden att ansöka om vård med stöd av LVU. Där-
emot kan den unges negativa inställning vara ett skäl att se över be-
handlingsplanen. Det ligger även i nämndens ansvar att informera den
unge om konsekvenserna av ett fortsatt destruktivt beteende. Om den
unge undandragit sig förebyggande insatser, kan ett samtycke från ho-
nom att acceptera frivilliga insatser enligt socialtjänstlagen tillmätas
mindre betydelse.
Upphörande av förebyggande insatser
Insatser enligt 22 § LVU skall inte pågå längre än nödvändigt. Genom
hänvisning i 22 § tredje stycket LVU görs reglerna i 21 § första och tred-
je styckena LVU tillämpliga. De förebyggande insatserna skall upphöra
när de inte längre behövs och senast då den unge fyller 21 år.
Omprövning av de förebyggande insatserna
Hänvisningen i 22 § tredje stycket LVU till 13 § första och tredje styck-
ena LVU innebär att reglerna för omprövning av vård med stöd av 3 §
LVU görs tillämpliga i motsvarande utsträckning för insatserna enligt
22 § LVU. Beslutet om insatsen skall omprövas första gången sex må-
nader från dagen för nämndens beslut. Därefter skall insatsen omprö-
vas fortlöpande inom sex månader från den föregående omprövning-
en. En utebliven omprövning innebär inte att den förebyggande insatsen
automatiskt upphör.
Insatsen skall även omprövas när den unge, om denne fyllt 15 år,
eller vårdnadshavaren begär detta.
Omprövning av den förebyggande insatsen innebär att ett formellt
beslut i frågan om fortsatt insats fattas, se s. 66.
Beslutanderätt vid förebyggande insatser
Delegering av beslutanderätten kan enligt 47 § SoL ske endast till ut-
skott. Det är således inte möjligt att delegera beslutanderätten till en
tjänsteman eller till ordförande. Samma delegeringsbestämmelser gäl-
ler för beslut om upphörande av förebyggande insats och omprövning
av om insatsen skall fortgå.
Verkställighet och överklagande av beslut om
förebyggande insatser
Beslut om förebyggande insatser med stöd av 22 § LVU gäller enligt
40 § första stycket LVU omedelbart. Det kan således verkställas även
om beslutet överklagas.
![](/sosfs/1997:15/sid106.png)
106
SOSFS
1997:15
Beslut om förebyggande insatser kan enligt 41 § första stycket 4 LVU
överklagas hos länsrätten. Likaså kan beslut om fortsatt insats eller
upphörande av insats överklagas. Det innebär att ett överklagbart be-
slut uppstår vid varje omprövning.
Offentligt biträde vid förebyggande insatser
Offentligt biträde enligt 41 § RhjL kan inte förordnas när det gäller åt-
gärd enligt 22 § LVU. Biträde enligt rättshjälpslagen kan i dessa ären-
den i vissa fall erhållas inom ramen för den allmänna rättshjälpen.
![](/sosfs/1997:15/sid107.png)
107
SOSFS
1997:15
17 Offentligt biträde och ställföreträdare
Offentligt biträde innebär kostnadsfri juridisk hjälp genom det allmän-
nas försorg. Ett offentligt biträde skall tillvarata sin huvudmans intres-
sen men kan inte utan fullmakt självständigt vidta rättshandlingar för
denne.
Utöver möjligheterna att få hjälp genom ett offentligt biträde finns
rätt för den enskilde att i alla ärenden hos myndighet och mål i förvalt-
ningsdomstol själv anlita biträde eller ombud (9 § FL, 48 § FPL). Det
sker då på egen bekostnad.
Mål/ärenden i vilka rättshjälp genom offentligt
biträde kan förordnas
I 41 § RhjL anges de mål eller ärenden i vilka offentligt biträde kan
beviljas.
Huvudregeln enligt 41 § 3 RhjL är att offentligt biträde skall för-
ordnas i mål eller ärenden
1. angående beredande av vård enligt 2 eller 3 § LVU,
2. angående omedelbart omhändertagande enligt 6 § LVU,
3. angående upphörande av vård enligt 21 § LVU,
4. angående flyttningsförbud enligt 24 § eller upphörande av flyttnings-
förbud enligt 26 § LVU, eller
5. hos allmän förvaltningsdomstol vid överklagande enligt 41 § första
stycket 1 LVU, dvs. när nämnden har beslutat om var vården av den
unge skall inledas eller beslutat att flytta – eller inte flytta – den unge
från det hem där han vistas.
Rätt till offentligt biträde
Enligt 42 § RhjL skall rättshjälp genom offentligt biträde beviljas den
som åtgärden avser, om det inte kan antas att behov av biträde saknas.
Endast särskilda omständigheter kan föranleda avsteg från huvudre-
geln. Det ligger i sakens natur att offentligt biträde inte behöver för-
ordnas om det redan från början står klart att myndighetens beslut
kommer att gå i den riktning som den enskilde önskar. Omständighe-
terna kan även vara sådana att offentligt biträde inte skall förordnas,
om den som t.ex. omhändertagits för vård enligt LVU fått sin begäran
om vårdens avslutande avslagen och kort därefter på nytt återkommer
med samma begäran.
I mål eller ärenden enligt LVU är det den unge som ärendet rör. Det
är alltså den unge som beviljas offentligt biträde. I 42 § RhjL anges att
offentligt biträde i mål eller ärende som avses i 41 § 3 RhjL även skall
förordnas för vårdnadshavare om det inte måste antas att behov av bi-
träde saknas.
![](/sosfs/1997:15/sid108.png)
108
SOSFS
1997:15
Enligt 44 § första stycket RhjL förordnas gemensamt biträde för
den unge och vårdnadshavaren i mål eller ärende enligt 41 § 3 RhjL
om det inte föreligger motstridiga intressen dem emellan.
Eftersom motstridiga intressen regelmässigt får anses föreligga när
beslut om omhändertagande eller ansökan om vård grundas på att för-
äldrarna brustit i omsorgen om den unge, är det normala i dessa ären-
den att två biträden utses – ett åt den unge och ett åt föräldrarna. I
vissa fall kan föräldrarna få var sitt biträde. Även syskon kan ha olika
offentliga biträden.
Exempel på en situation då ett gemensamt biträde kan förordnas är då
såväl den unge som vårdnadshavaren motsätter sig behövlig vård och då
den unges vårdbehov grundas på eget beteende och hemmiljön inte kan
sägas ha inverkat på något beaktansvärt sätt (prop. 1994/95:224 s. 46).
Det offentliga biträdets/ställföreträdarens uppgifter
I LVU-mål är den unge alltid part och har talerätt. Den unge saknar
dock processbehörighet, dvs. rätt att själv föra sin talan, före fyllda 15
år. Den unge blir som regel processbehörig vid 18 år, men både i 36 §
första stycket LVU och 56 § SoL finns specialregler som ger den unge
processbehörighet från och med 15 års ålder.
Barnets offentliga biträde är även barnets ställföreträdare i LVU-
mål (36 § andra stycket LVU). Det innebär att barnet genom sin ställ-
företrädare kan överklaga beslut om vård med stöd av LVU.
Det offentliga biträdet/ställföreträdaren skall tillvarata barnets in-
tressen (prop. 1994/95:224 s. 57).
”Ställföreträdaren skall tillvarata barnets intresse. Han bör alltså fram-
föra de synpunkter och önskemål som barnet har. Skulle ställföreträda-
ren ha en annan uppfattning än barnet, bör han med beaktande av barnets
önskemål hävda den uppfattning som han anser bäst tjänar barnets in-
tresse. Om barnet så önskar, skall han t.ex. se till att beslut och domar blir
överklagade.
Ställföreträdaren är samtidigt barnets offentliga biträde och skall i den
egenskapen ta till vara barnets bästa i olika hänseenden. Han skall bl.a.
fungera som barnets rådgivare. Vidare skall han bevaka att nödvändig
utredning angående barnets person, t.ex. utlåtanden från barnpsykologer
eller annan expertis, inhämtas.”
Motiveringen till att barnets offentliga biträde också är ställföreträ-
dare för barnet är att det i mål om tvångsomhändertagande ofta före-
ligger motstridiga intressen mellan barn och föräldrar. Det är därför
rimligt att barnet har möjlighet att agera oberoende av vårdnadshava-
ren och socialnämnden och själv kunna överklaga beslut.
Nämndens skyldigheter att göra nödvändiga utredningar om den
unge och överklaga domstols beslut i de fall dessa inte tillvaratar den
unges intresse enligt nämndens uppfattning, förändras inte i och med
att den unge får en ställföreträdare.
Det offentliga biträdets uppgift är att ge parten det stöd och den
hjälp som behövs så att utredningen blir så fullständig som möjligt.
![](/sosfs/1997:15/sid109.png)
109
SOSFS
1997:15
Det offentliga biträdets insatser kan vara särskilt betydelsefulla på ut-
redningsstadiet. I 45 § RhjL anges att det offentliga biträdet får föran-
stalta om sådan utredning som är skäligen påkallad för att ta till vara
rätten för den som beviljats biträde och som inte kan erhållas genom
den myndighet som handlägger målet eller ärendet.
Socialstyrelsen ser det som naturligt att barnets egen vilja och åsik-
ter med stigande ålder blir styrande för ställföreträdarens agerande.
Ställföreträdaren bör kunna motivera sin bedömning av barnets in-
tresse, om han har en annan uppfattning än barnet.
Om den unge fyllt 15 år, blir inte det offentliga biträdet barnets ställ-
företrädare. Eftersom den unge då själv kan föra sin talan kan han om
han önskar ge biträdet fullmakt att företräda honom. Biträdet blir då
också ombud.
Ansökan om offentligt biträde
Enligt 43 § första stycket RhjL beviljas rättshjälp genom offentligt bi-
träde efter ansökan eller då annars anledning föreligger.
Ansökan om rättshjälp genom offentligt biträde ges enligt 43 § femte
stycket RhjL in till den myndighet som handlägger målet eller ärendet.
Om myndigheten inte själv får bevilja rättshjälpen – vilket socialnämn-
den inte får – ankommer det på myndigheten att till behörig myndighet
överlämna ansökan jämte eget yttrande. När det gäller LVU-ärenden
som handläggs i socialnämnd skall överlämnande av rättshjälpsansökan
ske till länsrätten. Det vanliga i LVU-mål är emellertid att socialnämn-
den i egenskap av handläggande myndighet hos länsrätten anmäler att
behov av offentligt biträde föreligger. Detta skall göras oberoende av
om den enskilde begärt biträde eller inte. Nämnden har ett ansvar för att
den som ärendet rör får denna hjälp, om det inte kan antas att behov av
biträde saknas.
Om den enskilde själv ansökt om rättshjälp hos länsrätten, skall läns-
rätten som regel inhämta socialnämndens yttrande över ansökan (43 §
sista stycket RhjL, 32 § RhjF).
Vem förordnar offentligt biträde?
Enligt 43 § andra stycket RhjL är det länsrätten som prövar frågan om
biträde när det gäller mål eller ärende enligt LVU.
Vem kan förordnas som offentligt biträde?
Den som beviljats biträde kan själv föreslå någon. Om denne person är
lämplig, skall, enligt 44 § första stycket RhjL, denne förordnas om
detta inte skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller i övrigt sär-
skilda skäl föranleder annat.
Såväl socialnämnden som den unge eller vårdnadshavaren kan kom-
ma med förslag på lämplig person. Det behöver inte vara en jurist som
förordnas som biträde. I praktiken förordnar dock domstolarna så gott
som alltid jurister som offentliga biträden i mål enligt LVU.
![](/sosfs/1997:15/sid110.png)
110
SOSFS
1997:15
Socialstyrelsen vill understryka att ett biträde som företräder bar-
net, bör ha goda kunskaper om barn och barns behov i olika åldrar.
Byte av offentligt biträde
Byte av biträde får enligt 21 § andra stycket RhjL endast ske efter sär-
skilt tillstånd av den myndighet som förordnat biträdet. Sådant till-
stånd får lämnas om djupgående motsättningar uppstått mellan biträ-
det och den som han biträder eller om andra särskilda skäl föreligger.
När skall offentligt biträde förordnas?
Rätten till biträde föreligger inte enbart vid ett ärendes slutbehandling.
Tvärtom föreligger många gånger behov av ett offentligt biträde redan
under ärendets handläggning i socialnämnden. Ett offentligt biträdes
insatser torde i allmänhet vara av stor betydelse på utredningsstadiet
och då särskilt i sådana ärenden där motstridiga uppgifter har lämnats.
Genom ett förtroendefullt samarbete med den enskilda parten torde ett
biträde ofta kunna bidra till ett tillförlitligt och fullständigt beslutsun-
derlag och en nyanserad bedömning av olika förhållanden.
Enligt Socialstyrelsens uppfattning bör frågan om förordnande av
offentligt biträde övervägas av nämnden så snart som möjligt när nämn-
den anser att vård utanför hemmet kan komma i fråga. På detta stadi-
um kan nämnden inte veta om den eventuella vården kommer att ske
med stöd av socialtjänstlagen eller LVU. Biträdet har i denna situation
en funktion att fylla vad gäller vårdnadshavarnas och den unges möj-
lighet att se vilka alternativ till en placering utanför hemmet som kan
finnas i det enskilda fallet. Om det däremot verkar stå klart att vården
kan ges med stöd av socialtjänstlagen, bör socialnämnden avvakta med
att anmäla behov av offentligt biträde.
Biträdets rätt att närvara vid nämndens
sammanträde
JO har tagit upp frågan om offentligt biträdes rätt att närvara vid soci-
alnämndens sammanträde (JO 1983/84 s. 180).
JO anförde, att om parten begär att få närvara vid nämndens sam-
manträde bör även det offentliga biträdet beredas tillfälle härtill.
![](/sosfs/1997:15/sid111.png)
111
SOSFS
1997:15
18 Beslutanderätt och delegering
Delegeringsbestämmelser finns i 6 kap. 33–38 §§ KL och 47–49 §§ SoL.
Delegering innebär att socialnämnden uppdrar till någon att fatta
beslut på nämndens vägnar. Besluten gäller på samma sätt som om
nämnden själv fattat dem.
Utöver delegering finns i LVU i vissa angivna fall en kompletterande
beslutanderätt (jfr 49 § SoL). Till skillnad från beslutanderätt genom
delegering är den kompletterande beslutanderätten endast avsedd att be-
gagnas då beslut av socialnämnden eller delegat inte går att avvakta.
Se vidare Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3) ”Handläggning och
dokumentation inom socialtjänsten” och bilaga 3 till Kommunförbun-
dets cirkulär 1990:85.
Delegering till avdelning
Följande beslut enligt socialtjänstlagen eller LVU får enligt 47 § Sol
endast delegeras till särskild avdelning som består av ledamöter eller
ersättare i nämnden (utskott):
– beslut om att lämna medgivande åt enskilt hem att bereda en under-
årig stadigvarande vård eller fostran (25 § SoL)
– övervägande av om fortsatt vård för underårig som är placerad för
vård med stöd av SoL fortfarande behövs (28 § SoL)
– beslut om ansökan till länsrätt om vård med stöd av LVU (4 § LVU)
– beslut om omedelbart omhändertagande enligt LVU (6 § LVU)
– beslut om hur vården av den unge skall ordnas och var han skall
vistas under vårdtiden (11 § första stycket LVU)
– beslut om att den unge får vistas i sitt eget hem under vårdtiden (11
§ andra stycket LVU)
– övervägande av om vård för en underårig som är placerad för vård
med stöd av 2 § LVU fortfarande behövs (13 § andra stycket LVU)
– prövning av om vård med stöd av 3 § LVU skall upphöra (13 § tred-
je stycket LVU)
– övervägande av om beslut om besöksförbud eller hemlighållande
av vistelseort med stöd av 14 § andra stycket 1 och 2 LVU fortfa-
rande behövs (14 § tredje stycket LVU)
– beslut att vården med stöd av LVU skall upphöra (21 § LVU)
– beslut att den underårige skall hålla kontakt med en särskilt utsedd
kontaktperson eller delta i behandling i öppna former inom social-
tjänsten med stöd av 22 § första stycket 1 och 2 (22 § LVU)
– prövning av om beslut med stöd av 22 § första stycket LVU skall
upphöra (22 § tredje stycket LVU)
– beslut om att förebyggande insatser enligt 22 § LVU skall upphöra
![](/sosfs/1997:15/sid112.png)
112
SOSFS
1997:15
– ansökan till länsrätten om flyttningsförbud för viss tid eller tills vi-
dare (24 § LVU)
– övervägande av om flyttningsförbud fortfarande behövs (26 § LVU)
– beslut om tillfälligt flyttningsförbud (27 § LVU)
– beslut om begäran om biträde av polis (43 § 1 och 2 LVU).
Kompletterande beslutanderätt
Ibland behöver beslut kunna fattas skyndsamt. Därför har i lagtexten
särskilt angetts i vilka fall det föreligger en rätt att fatta beslut i nämn-
dens ställe (49 § SoL). Det är i dessa fall inte fråga om delegering utan
om en kompletterande beslutanderätt. Den kompletterande beslutan-
derätten är inte avhängig av beslut i nämnden utan följer direkt av lag.
Syftet är att någon beslutsbehörig alltid skall finnas att tillgå.
När vice ordföranden tjänstgör går denne in i ordförandens ställe
och något särskilt förordnande för honom behövs inte.
I följande fall har ordförande eller annan ledamot som nämnden
har förordnat tillagts kompletterande beslutanderätt:
– beslut om omedelbart omhändertagande (6 § andra stycket LVU)
– beslut om hur vården av den unge skall ordnas och var han skall
vistas under vårdtiden (11 § första stycket LVU)
– beslut om att medge den unge att under vårdtiden vistas i sitt eget
hem (11 § andra stycket LVU)
– beslut om tillfälligt flyttningsförbud (27 § första stycket LVU).
I följande fall har någon ledamot eller tjänsteman som nämnden för-
ordnat tillagts kompletterande beslutanderätt:
– begäran om biträde av polismyndigheten för att genomföra beslut
om vård eller omhändertagande med stöd av LVU (43 § 2 LVU).
Övriga beslut
Enligt 43 § 1 LVU får socialnämnden eller nämndens ordförande eller
rätten begära biträde av polismyndighet för att bereda läkare tillträde
till den unges hem eller att inställa den unge till läkarundersökning
(32 § LVU).
Beslut som går att delegera till tjänsteman
De beslut som inte omfattas av delegeringsbestämmelserna i 47 och
48 §§ SoL går i princip att delegera till antingen ordförande, annan
ledamot i nämnden eller till anställd i kommunen.
![](/sosfs/1997:15/sid113.png)
113
SOSFS
1997:15
19 Överklagande och verkställighet
Enligt 22 § FL får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om
det har gått honom emot och beslutet kan överklagas.
Beslut enligt LVU som går att överklaga
De beslut enligt LVU som går att överklaga anges i 41 § LVU. Av pa-
ragrafens andra stycke framgår att andra beslut med stöd av LVU inte
kan överklagas.
Socialnämndens beslut får enligt 41 § LVU överklagas till länsrät-
ten när nämnden har
– beslutat om var vården av den unge skall inledas eller beslutat i fråga
om att flytta den unge från det hem där han vistas,
– beslutat i fråga om fortsatt vård med stöd av lagen,
– med stöd av 14 § beslutat i fråga om umgänge, eller beslutat att den
unges vistelseort inte skall röjas,
– fattat beslut enligt 22 § eller prövat om sådant beslut skall upphöra
att gälla,
– med stöd av 31 § beslutat i fråga om umgänge, eller
– beslutat i fråga om fortsatt flyttningsförbud.
Andra beslut
Beslut fattade av föreståndare vid särskilda ungdomshem går inte att
överklaga utom beslut enligt 42 § LVU. Sistnämnda beslut avser för-
störande eller försäljning av egendom enligt 20 § LVU.
Beslut i länsrätt och kammarrätt
Rättens beslut enligt 8 § LVU i fråga om förlängd ansökningstid och
enligt 32 § LVU om läkarundersökning kan inte överklagas.
Andra beslut av länsrätten kan enligt 33 § FPL överklagas till kam-
marrätten. Prövningstillstånd i kammarrätten fordras inte vid över-
klagande av beslut enligt LVU. Kammarrättens beslut överklagas hos
Regeringsrätten som endast tar upp överklaganden om prövningstill-
stånd meddelas. Vanligaste grunden för prövningstillstånd i sociala
mål är att det finns behov av vägledande domar, dvs. det behövs preju-
dikat på området. Prövningstillstånd kan även ges om det föreligger
synnerliga skäl för en prövning, som att det finns grund för resning el-
ler att utgången i kammarrätten beror på grovt förbiseende eller grovt
misstag (36 § FPL).
Rättens beslut om omedelbar verkställighet
Enligt 40 § LVU får rätten förordna att beslut som rätten meddelar
skall gälla omedelbart. Ett sådant beslut förutsätter inte något yrkande
![](/sosfs/1997:15/sid114.png)
114
SOSFS
1997:15
av part. Om emellertid en part framställt yrkande om omedelbar verk-
ställighet men inte fått bifall till detta, har beslutet i den delen gått par-
ten emot, även om han fått bifall till sina yrkanden i huvudfrågan. Detta
medför att part har rätt att överklaga beslutet om verkställighet.
Regeringsrätten har (RÅ 1991 ref 62) prövat denna fråga i ett fall
då socialnämnden i en ansökan om LVU-vård yrkat att beslutet skulle
gälla omedelbart och detta yrkande inte bifölls. Regeringsrätten utta-
lade att det varken i LVU eller i FPL finns några inskränkningar av
rätten att överklaga beslut varigenom ett yrkande om omedelbar verk-
ställighet har avslagits.
Hur beslut överklagas m.m. se Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3)
”Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten”.
Vem kan överklaga?
Allmänt gäller att enligt 22 § FL får ett beslut överklagas av den som
beslutet angår, om det har gått honom emot. Motsvarande bestämmel-
se finns i 33 § FPL vilken gäller vid överklagande av allmän förvalt-
ningsdomstols beslut. Varken socialtjänstlagen eller LVU innehåller
några bestämmelser om vem som har rätt att överklaga beslut enligt
dessa lagar utan frågan om vem som kan överklaga ett visst beslut får
utläsas av rättspraxis.
Det är viktigt att påpeka att socialnämnden inte har att pröva andra
formfrågor än om klagoskriften inkommit i rätt tid. Prövning av andra
frågor, som om den klagande har talerätt och liknande, ankommer på
överinstansen, för socialtjänstens del oftast länsrätten. Om en klago-
skrift inkommit till socialnämnden, har socialnämnden endast att
konstatera om den inkommit i rätt tid och i så fall översända den till
länsrätten.
Den unge
Ungdomar över 15 år
Den unge är alltid – oavsett ålder – part i ett LVU-mål. Enligt 56 § SoL
och 36 § LVU får en underårig som fyllt 15 år själv föra talan i mål och
ärenden enligt socialtjänstlagen och LVU. De är således processbehö-
riga. Ungdomar över 15 år har rätt att själva överklaga beslut enligt
socialtjänstlagen och LVU som rör dem.
Barn under 15 år
När det gäller barn som är yngre än 15 år måste barnets talan föras av
ställföreträdare. Den uppgiften ligger på barnets vårdnadshavare, dvs.
oftast föräldrarna.
I vissa mål och ärenden enligt LVU förordnas dock offentligt bi-
träde enligt rättshjälpslagen (41 § 3). Den unges offentliga biträde är
då tillika ställföreträdare för den unge om biträdet inte samtidigt är
förordnat som biträde för vårdnadshavaren (36 § andra stycket LVU).
Det innebär att i de fall offentligt biträde förordnas har den unge en
![](/sosfs/1997:15/sid115.png)
115
SOSFS
1997:15
utanförstående ställföreträdare vars intresse inte är motstridigt den
unges. Det offentliga biträdet kan i denna egenskap överklaga beslut
enligt LVU.
Vårdnadshavaren
Vårdnadshavaren för den unge har rätt att överklaga inte endast i kraft
av sin ställning som ställföreträdare för den unge, utan även i sin egen-
skap av den som ansvarar för den unges person. Det är de rättigheter
och skyldigheter för vårdnadshavaren som följer av 6 kap. FB som
innebär att vårdnadshavaren berörs av frågor rörande den unge på ett
sådant sätt att rätt att klaga föreligger. Det innebär att vårdnadshava-
ren har kvar sin talerätt även sedan den unge fyllt 15 år. Vårdnadsha-
varens talerätt i frågor om den unge rubbas således inte av att den
unges talan kan föras av den unge själv eller av en ställföreträdare för
den unge (RÅ83 2:18).
Förälder som inte är vårdnadshavare
En förälder som inte är vårdnadshavare saknar som regel klagorätt.
Denne är varken ställföreträdare för den unge eller ansvarig för den
unges person på ett sådant sätt att klagorätt följer. Det finns flera avgör-
anden i Regeringsrätten som visar att en förälder som inte är vård-
nadshavare för barnet saknar rätt att överklaga frågor om tvångsvård,
t.ex. vid beredande av vård; RÅ 1961 S 170, RÅ72 S 32 och vid upp-
hörande av tvångsvård RÅ68 ref 33.
Om ett beslut däremot riktar sig direkt mot en förälder som inte är
vårdnadshavare kan denne överklaga. Beslutet angår då honom per-
sonligen (RÅ 1984 2:38).
Socialnämnden
Socialnämnden kan överklaga länsrätts och kammarrätts beslut både när
nämnden står som sökande och när nämndens eget beslut överklagas.
Beslut som fattats med stöd av delegation eller kompletterande be-
slutanderätt överklagas på samma sätt som nämndens beslut.
Verkställighet av beslut
Enligt 40 § första stycket LVU gäller beslut om omedelbart omhän-
dertagande (6 § LVU), om förebyggande insatser (22 § LVU) eller om
tillfälligt flyttningsförbud (27 § LVU) omedelbart.
Andra beslut av socialnämnden gäller omedelbart, om nämnden inte
förordnar något annat (40 § andra stycket).
Bestämmelsen i paragrafens andra stycke avser framför allt beslut
i vårdsituationer, t.ex. beslut om hur vården skall ordnas enligt 11 §
LVU, beslut om vårdens upphörande enligt 13 § LVU eller beslut om
umgänge enligt 14 § LVU. Sådana beslut gäller omedelbart om nämn-
den inte förordnat att de skall gälla först sedan de vunnit laga kraft.
![](/sosfs/1997:15/sid116.png)
116
SOSFS
1997:15
Ett sådant förordnande torde sällan vara i nämndens intresse eftersom
det hindrar nämnden från att verkställa beslutet innan den eller de högre
instanserna beslutat. Tidsutdräkten innan beslutet vinner laga kraft kan
bli lång om beslutet överklagas.
Rätten får förordna att andra beslut som rätten har meddelat skall
gälla omedelbart (40 § tredje stycket LVU).
När allmän förvaltningsdomstol beslutat i andra frågor än dem som
anges i 40 § första stycket LVU gäller beslutet först sedan det vunnit
laga kraft. Rätten får dock förordna att även andra beslut skall gälla
omedelbart. Det gäller t.ex. vid beslut om vård enligt LVU, flyttnings-
förbud eller umgängesbegränsning. Rättens beslut om upphörande av
vård får verkställas omedelbart endast om rätten förordnat om detta.
Om ett beslut skall verkställas omedelbart, är det därför viktigt att
socialnämnden yrkar detta i rätten.
Inhibition
Den som vill hindra verkställigheten av ett beslut som gäller omedel-
bart kan överklaga det och begära inhibition enligt 28 § FPL. Ett be-
slut om inhibition innebär att det överklagade beslutet tills vidare inte
får verkställas. Besvärsinstansen har att omgående pröva en inhibi-
tionsbegäran. Därefter handläggs målet i vanlig ordning. Se vidare
Socialstyrelsens allmänna råd (1994:3) ”Handläggning och dokumen-
tation inom socialtjänsten”.
![](/sosfs/1997:15/sid117.png)
117
SOSFS
1997:15
20 Överflyttning av vårdnad
Vård enligt LVU innebär inte att vårdnadshavaren fråntas den rättsli-
ga vårdnaden av barnet. Däremot kan vårdnaden sägas vila medan so-
cialnämnden med stöd av LVU övertar bestämmanderätten över bar-
net. Den faktiska vården utövas ofta av familjehemsföräldrarna eller
ett HVB.
Syftet med vård enligt LVU är att barnet på sikt skall kunna åter-
förenas med sina föräldrar eller kunna flytta ut i självständigt boende.
Även om en strävan bör vara att föräldrar och barn skall återförenas
kan man inte bortse från att det förekommer fall där en återförening
inom överskådlig tid ter sig orealistisk på grund av föräldrarnas för-
hållanden.
I föräldrabalken finns bestämmelser som innebär att vårdnaden kan
flyttas från föräldrarna till andra personer (6 kap. 7 och 8 §§ FB).
Det är endast socialnämnden som har rätt att väcka talan i dessa
ärenden.
Föräldrabalkens bestämmelser
6 kapitlet 7 § föräldrabalken
Enligt 6 kap. 7 § FB kan vårdnaden om barnet flyttas över till en eller
flera särskilt utsedda vårdnadshavare, om en förälder vid utövandet av
vårdnaden om ett barn gör sig skyldig till missbruk eller försummelse
eller i övrigt brister i omsorgen om barnet på ett sätt som medför be-
stående fara för barnets hälsa eller utveckling.
I flertalet fall bör ett ingripande enligt LVU vara tillräckligt för att
skydda barnet från en förälder som försummar vårdnaden. Överflytt-
ning av vårdnaden på grund av en förälders eller bådas olämplighet
torde i de flesta fall aktualiseras bara om barnet har beretts vård med
stöd av LVU. Socialnämndens arbete bör inriktas på att återförena
barn och föräldrar. Först när en återförening inte kan komma till stånd
trots långvariga och omfattande insatser från nämndens sida bör det
bli fråga om att ändra vårdnaden (prop. 1981/82:168 s. 37 och 68).
6 kapitlet 8 § föräldrabalken
Har ett barn stadigvarande vårdats i ett annat enskilt hem och det up-
penbart är bäst för barnet att få stanna kvar där, kan vårdnaden över-
flyttas till familjehemsföräldrarna enligt 6 kap. 8 § FB.
Vårdnaden kan i dessa fall flyttas över till familjehemsföräldrarna
utan att det föreligger några egentliga missförhållanden hos de biolo-
giska föräldrarna.
Syftet med dessa bestämmelser är att göra det möjligt för barn som
har rotat sig i ett familjehem att få stanna kvar i en miljö där de funnit
sig tillrätta och där de känner en större samhörighet och känslomässig
förankring än i det egna hemmet. Stort avseende måste fästas vid bar-
nets egen inställning. Det krävs att barnet uppfattar familjehemmet
![](/sosfs/1997:15/sid118.png)
118
SOSFS
1997:15
som sitt eget hem. Barnets känslomässiga relationer till familjehem-
met måste noga utredas. Det krävs vidare att barnet bott i familjehem-
met väsentlig tid. Tiden måste naturligtvis sättas i relation till barnets
ålder och tidsuppfattning. Om föräldrarna under denna tid inte visat
barnet något intresse eller om kontakterna varit sporadiska och skett
under uppslitande former, kan en vårdnadsöverflyttning aktualiseras.
Vårdnaden kan med stöd av 6 kap. 8 § FB endast överflyttas till famil-
jehemsföräldrarna.
Konsekvenser av en vårdnadsöverflyttning
När vårdnaden flyttas över till familjehemsföräldrarna upphör famil-
jehemmet att vara ett familjehem och nämndens särskilda tillsyn en-
ligt 26 § SoL och 39 § SoF upphör. Likaså upphör nämndens skyldig-
het att överväga/ompröva vården.
Nämndens allmänna skyldighet att jämlikt 3 och 12 §§ SoL på olika
sätt ge barn och de nya vårdnadshavarna råd, stöd och hjälp kvarstår
dock.
Den kommun som ansökt om överflyttning av vårdnaden till famil-
jehemmet skall kunna fortsätta att ge hemmet ekonomisk ersättning i
den mån barnets egna medel i form av bidrag, pension och andra medel
som vårdnadshavaren kan uppbära för barnets räkning, inte räcker till.
Ersättningen tillsammans med barnets egna medel bör vara skälig i för-
hållande till omfattningen av uppdraget (prop. 1996/97:124 s. 119).
Dessa allmänna råd ersätter Socialstyrelsens allmänna råd (1981:2) ”LVU,
Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga”, utgiven i den sär-
skilda skriftserien Allmänna råd från Socialstyrelsen samt Meddelan-
deblad nr 52/84, 29/85, 25/87 och 12/90.
Socialstyrelsen
ANN-MARIE BEGLER
Suzanne Julin
(Socialtjänstgruppen)
![](/sosfs/1997:15/sid119.png)
119
SOSFS
1997:15
Referenslista
Regeringsrättsavgöranden
RÅ82 2:49
Motivering av beslut vid omedelbart omhänder-
tagande
RÅ82 2:74
Samtycke endast omfattande placering hos
mormor
RÅ83 2:40
Inhibition
RÅ83 2:52
Vård med stöd av LVU i jämförelse med annan
vård
RÅ83 2:87
Förutsättningar för vård enligt LVU när samtycke
till vården lämnats
RÅ83 2:102
Aktualitetsprincipen
RÅ83 2:108
Överklagande av domstolsbeslut om att vägra
flyttningsförbud
RÅ84 2:31
Annat socialt nedbrytande beteende
RÅ84 2:38
Umgänge med förälder som inte är vårdnads-
havare
RÅ84 2:78
Flyttningsförbud för viss tid eller tills vidare
RÅ85 2:26
Invandrad familj, barn med särskilda behov
RÅ85 2:46
Lindrigt förståndshandikappade föräldrar
RÅ85 2:83
Psykisk sjukdom hos föräldrarna
RÅ 1986 not 502 Överklagande av placeringsbeslut – risk för skada
vid överflyttning
Samtycke till vård lämnat endast för viss tid
Den unge fyllt 20 år efter länsrättens beslut om
vård med stöd av LVU
RÅ 1987 ref 123 Upphörande av vård – flyttningsförbud
RÅ 1988 ref 79 Flyttningsförbud
Behörig kommun
RÅ 1989 not 169 Risk för störande ingripande i vården
RÅ 1990 ref 97 Allvarlig relationsstörning – upphörande av
vården – umgängesförbud
Överklagande av beslut om omedelbar verk-
ställighet
Behörig kommun
Förutsättningar för vård enligt LVU
RÅ 1992 not 418 Sekretess beträffande familjehemsersättning
Begränsning av telefonkontakt
Samtycke till vård lämnat på ett sent stadium
Om det pga. brister i föräldrarnas omsorg finns
påtaglig risk att barnets hälsa och utveckling
skadas
![](/sosfs/1997:15/sid120.png)
120
SOSFS
1997:15
Psykiskt störd ensamstående förälder – påtaglig
risk
Mycket omfattande insatser i hemmet
Omsorgsbrist – 16-årig flicka med sjukdomssymtom
Propositioner
1979/80:1
Om socialtjänsten
1981/82:168
Vårdnad och umgänge m.m.
1984/85:171
Särskilda insatser inom socialtjänsten för ungdo-
mar i samband med missbruk och kriminalitet m.m.
1989/90:28
Vård i vissa fall av barn och ungdomar
1993/94:149
Åligganden för personal inom hälso- och sjukvår-
den, m.m.
1994/95:224
Barns rätt att komma till tals
1995/96:196
Besöksinskränkningar vid viss tvångsvård
1996/97:25
Svensk migrationspolitik i globalt perspektiv
1996/97:113
God man för ensamma flyktingbarn
JO-uttalanden
1979/80 s. 278
1993/94 s. 277
1980/81 s. 287
1994/95 s. 292
1981/82 s. 172
1995/96 s. 89
1983/84 s. 180
1995/96 s. 320
1986/87 s. 145
1996/97 s. 284
1988/89 s. 178
1989/90 s. 248
1985-12-18 dnr 2989-1995
1990/91 s. 168
1995-11-24 dnr 4105-1994
1991/92 s. 266
1995-11-27 dnr 4065-1994
1992/93 s. 405
1996-08-12 dnr 2446-1996
1992/93 s. 308
1996-09-24 dnr 1714-1995
1993/94 s. 240
SOSFS
1981:25
Socialstyrelsens föreskrifter för hälso- och
sjukvårdspersonal om avfattande av intyg m.m.
1997:5
Rättsintyg vid utredning av vålds- och sexualbrott
Allmänna råd från Socialstyrelsen
1982: 2
Familjehem
1989: 5
Samarbete om barn och ungdom Sverige–Finland
1991: 3
Sexuella övergrepp mot barn
![](/sosfs/1997:15/sid121.png)
121
SOSFS
1997:15
1991: 4
Sekretess inom hälso- och sjukvården och social-
tjänsten
1994: 3
Handläggning och dokumentation inom social-
tjänsten
SoS-rapporter
1994:7
Ensam. Om flyktingbarn utan vårdnadshavare i
Sverige
Meddelandeblad från Socialstyrelsen
9/90
Erkännande och verkställighet av utländska
vårdnadsavgöranden m.m.
2/93
Kvinnlig könsstympning
![](/sosfs/1997:15/sid122.png)
122
SOSFS
1997:15
Sakregister
A
adressuppgift 78
aga 25
anabola steroider 35
annat förhållande i hemmet 30
annat socialt nedbrytande
beteende 34
ansökan om vård 37
avgifter 58
B
barnkonventionen 10
barnpsykiatrisk utredning 40
barns behov 12
barns tillgångar 58
behandlingsansvar 56
behandlingsplan 104
behörig kommun 48, 87
behövlig vård 13
beroendeframkallande medel 33
beslutanderätt 105
bestämmanderätt 56
besöksbegränsning 71
beteendefall 32
brister i omsorgen 28
brott mot underåriga, läkarunder-
sökning 42
brottslig verksamhet 34
D
delegering 111
E
ersättning till familjehem 58
Europakonventionen 10
F
familjehemsplacering 60
flyttningsförbud 82, 87
– ansökan om 87
– längd 89
– tidsbegränsat 90
– tillfälligt 92
– umgänge under 91
– underställning 93
– upphörande av 92
fortsatt frivillig vård 54, 82
frivilliga insatser 11
fysisk misshandel 25
förarbeten 10
förebyggande insatser – mellant-
vång 102
företräde inför nämnd 37, 110
förlängning av utredningstid 51
förutsättningar för tillämpning
av LVU
– beteendefallen 32
– miljöfallen 23
föräldrars bestämmanderätt 56
G
god man 14
H
hemflyttning 81
hem för särskild tillsyn 9, 62
hem för vård eller boende 61
hemlig vistelseort 76
hemmet 23, 30
hemplacering 62
häktning 46
– beräkning av tid vid 51
I
inhibition 55, 94, 116
internationella överenskommelser
10, 85
K
kompletterande beslutanderätt 48,
kontaktperson 103
kriminalvård 33, 83
kvinnlig könsstympning 25
könsstympning 25
L
lagstadgad tid 50, 92
![](/sosfs/1997:15/sid123.png)
123
SOSFS
1997:15
lagöverträdare 35
LPT 33, 84
LRV 33, 84
LVM 33
LVU
– förutsättningar för 11, 32
– lämpligare än annan vård 33
– varför en tvångslagstiftning?
11
läkarintyg 39
läkarundersökning 41
M
mellantvång 102
miljöfall 23
missbruk av
– anabola steroider 35
– beroendeframkallande medel
33
misshandel 25
– fysisk 25
– psykisk 27
Münchhausen-syndrom
by proxy 26
N
narkotika 33
nämndens bestämmanderätt 56
nämndens vårdansvar 57
närhetsprincipen 59
O
offentligt biträde 69, 95, 106, 109
ofött barn 23
omedelbart omhändertagande 43
– förutsättningar 43
– handläggning vid länsrätt 51
– placeringsbeslut vid 64
– underställning 50
– upphörande 54
– verkställighet 54
omprövning av vård 66
otillbörligt utnyttjande 27
P
part 108, 110
pass 57
placering i eget hem 62
placeringsalternativ 60
placeringsbeslut 64
platsanvisning 62
polisförhör med barn 47
polishandräckning 96
polishämtning 99
psykiskt störda ungdomar 35
påtaglig risk för den unges hälsa
S
samtycke till behövlig vård 13
samtyckets utformning 18
sexuella övergrepp 27
skolskolk 35
släktingplacering 61
ställföreträdare 107
syskonplacering 60
särskilda ungdomshem 62
T
telefon- och brevkontakt 73
Tillfälligt flyttningsförbud 92
tolk 74
tvångslagstiftning 11
U
umgänge 70
– begränsning av 71
– med andra 72
– med förälder 72
underställning
– vid flyttningsförbud 88
– vid omedelbart omhänder-
tagande 48
unga lagöverträdare 35
upphörande av vård 79
– behövs inte längre – beteende-
fallen 81
– behövs inte längre – miljö-
fallen 79
– pga. ålder 79
– vid annan tvångsvård 83
urinprov 104
![](/sosfs/1997:15/sid124.png)
124
SOSFS
1997:15
utlämnande av barns adress 78
utlämning för vård mellan nord-
iska länder 101
utlänningslagstiftningen 85
V
verkställighet
– av ett omedelbart omhänder-
tagande 54
– av vårdbeslut 67, 115
– av vårdnad 24
villkorat beslut 49
vårdansvar, nämndens 57
vård i eget hem 62
vårdkostnader 58
vårdnadshavare 13
vårdplan 38
vårdtid 39
Å
åldersgränser vid
– mellantvång 102
– upphörande av vård 79
åtalsunderlåtelse 36
Ö
överflyttning av vårdnad 83, 89,
117
överklagande 113
överklagbarhet 113
övervägande
– av flyttningsförbud 88
– av hemlighållande av vistelse-
ort 76
– av umgängesinskränkning 74
– av vård 66